Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до Бериславського районного суду Херсонської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про повернення незаконно отриманих грошових коштів, а саме: безпідставно набуті грошові кошти в сумі 3240-00 грн. та стягнення моральної шкоди в розмірі 5000-00 грн. В судовому засіданні позивачка збільшила розмір позовних вимог, просить окрім вищезазначеного стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на її користь за період часу з 12.03.2015 року по 12.04.2016 року: індекс інфляції в сумі 4496-68 грн.; 3% річних в сумі 3745-34 грн.; пеню в сумі 1329-31 грн. Крім цього просить стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на її користь понесені судові витрати у вигляді сплати послуг експерта в сумі 3745-80 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12 березня 2015 року біля 09,29 хвилин на картковий рахунок №4149497825210554 з Росії м. Москва був надісланий переказ грошей «золота корона» в сумі 9000 російських рублів, станом на 12.03.2015 року 100 російських рублів дорівнювали 0,36 копійок, тобто надійшло на картковий рахунок 3240 гривень (9000 рублів x 0,36 гривень). Того ж дня о 09.33 годині прийшло СМС повідомлення з номера 10060 з якого вона дізналася про те, що в неї з карткового рахунку зняли дані кошти, нібито за неіснуючого простроченого боргу, суму не уточнили. 12 березня 2015 року позивач звернулася до Бериславського РВ УМВС в Херсонській області з заявою про крадіжку з її карткового рахунку грошей в сумі 9000 рублів, що становило 3240 гривень, наслідком розгляду заяви є постанову про відмову в порушенні кримінальної справи та її надані рекомендації щодо звернення до суду для вирішення цивільно-правових відносин. Після звернення на позивача на гарячу лінію №3700 її пояснювати, що в 2006 році вона не виплатила кредит і в неї виникла заборгованість. У звязку з вищевикладеним вважає, що банк без будь-яких претензій, рішень суду, вирішив вкрасти в неї гроші. Даний грошовий переказ був надісланий позивачу її знайомою для проходження медичного огляду, після онкологічного захворювання, яке рік назад вона перенесла, тому її були потрібні гроші для проходження лікування. На даний час нею не пройдено плановий огляд, через брак коштів, які в неї вкрав ПАТ КБ «Приватбанк». Вважає, що безпідставно набуті відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в розмірі 3240 грн. (9000 російський рублів x 0.36 гривень) підлягають стягненню з відповідача на її користь в повному об'ємі. Крім того, з відповідача на її користь підлягають також стягненню гроші в сумі 5000 гривень моральної шкоди, яку вона отримала в звязку із зверненням до суду з даним позовом. Тому просить стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на її користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 3240 гривень та моральну шкоду за перенесені моральні страждання в сумі 5000 гривень. 02.06.2016 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь за період часу з 12.03.2015 року по 12.04.2016 року: індекс інфляції в сумі 4496,68 гривень; 3% річних в сумі 3745,34 гривень; пеню в сумі 1329,31 гривень та кошти за проведення почеркознавчої експертизи в сумі 3745, 80 гривень. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовних заявах, окрім зазначеного просить стягнути судові витрати пов»язані з оплатою послуг експерта наголошуючи на тому, що нею не було особисто підписано не було анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, суду пояснила, що [PERSON] не заперечує, що укладала з банком договір №DNН4КР81650361 від 15.03.2006 року та також 28.02.2015 року позивачкою укладено інший кредитний договір №SAMDNWFC00015252995 і остання отримала платіжну картку №4149497825210554 з якої відповідно до закону були списані гроші у зв»язку з наявністю у позивачки боргу по іншому договору. Також зазначає, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що дійсно на її картковий рахунок надійшли кошти. Просить у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню із наступних підстав: Згідно зі ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст..11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. З наведеної норми вбачається, що предмет судового розгляду формулюється у позовній заяві, у якій позивач зазначає свої вимоги. Посилання позивача на певну правову норму не звільняє суд від обов»язку, передбаченого ст..214 ЦПК України, визначити характер спірних правовідносин і правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів, заяву клопотань та призначення експертиз. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони наголошували на тому, що надали до справи всі наявні в них докази . З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Судом встановлено, що між відповідачем та позивачкою було укладено кредитний договір №DNН4КР81650361 від 15.03.2006 року на підставі заяви позичальника (а.с.45). Відповідно до умов Договору банком відкрито позивачці рахунок кредитної заборгованості №29091500073988 (а.с.46) та відповідно до виписки з вищезазначеного рахунку (а. с.47-52) та наданих позивачкою квитанцій ( а.с.54-62) вбачається погашення позивачкою заборгованості з порушенням графіку (а.с.33-38). Також між позивачкою та відповідачем було укладено кредитний договір №SAMDNWFC00015252995 від 28.02.2015 року обслуговування карткового рахунку, згідно якого на ім»я позивачки була відкрита та отримана платіжна картка №4149497825210554, про зазначене не заперечували у судовому засіданні сторони по справі, а тому даний факт не потребує доведення. Договір складається з заяви, Пам»ятки клієнта, Умов і правил надання банківських послуг розташованих на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк» у мережі інтернет, тарифів, що відповідає вимогам ст..634 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Відповідно до п.1.1.3.2.11 Умов та правил, Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих у Банку рахунків Клієнта для погашення кредитної заборгованості Клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких Клієнт є поручителем, а також будь-який інший заборгованості, яка виникла у Клієнта ( у тому числі який є працівником Банку , який заподіяв йому шкоду) з огляду не виконаних зобов»язань перед Банком. Банк на підставі вищезазначених положень, здійснив договірне списання з належної позивачки картки для виплат у сумі грошових коштів 9000-00 руб. від 12.03.2015 року в рахунок погашення заборгованості за договором №DNН4КР81650361 від 15.03.2006 року Звертаючись до суду з позовом про стягнення грошових коштів позивач посилається на ст.1212 ЦК України, вказуючи, що відповідач утримує безпідставно отримані кошти в розмірі 9000-00 руб, що у еквіваленті до національної валюти України, складає суму 3240-00 грн. , а також на те, що нею особисто не було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З наведеної норми права вбачається, що предмет судового розгляду формулюється в позовній заяві, в якій позивач зазначає свої вимоги. Посилання позивача на певну правову норму не звільняє суд від обов'язку, передбаченого ст. 214 ЦПК України, визначити характер спірних правовідносин і правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під відсутністю правової підстави розуміється таких перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Така правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14 та від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214 ЦПК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. З положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України вбачається, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Як свідчить аналіз матеріалів цивільної справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, на підставі договору кредитного договору. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов»язання повернути майно позивачу ( правова позиція постанови судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 02.10.2013 року №6-88цс13). Тому суд приходить до висновку, що правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач, як на підставу позовних вимог, тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Суд не приймає доводи позивача з приводу того, що нею не було підписано особисто анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, оскільки факт не підписання анкети-заяви позивачкою не спростовує наявності кредитного договору, укладеного між сторонами, з якого виникли спірні правовідносини. На підставі ст. ст. 1212 ЦК України,

Outcome: dismissed