Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути [PERSON] від права на спадкування спадщини за законом після смерті його сина - [PERSON], померлого 06.12.2010; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ПН ХМНО [PERSON] 22.02.2015 на ім'я [PERSON]; скасувати рішення ПН ХМНО [PERSON] від 22.01.2015 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з травня 2005 року по день його смерті - 06.12.2010 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; змінити черговість одержання права на спадкування позивача за законом. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилалась на те, що з травня 2005 року вона мешкала разом із [PERSON] разом як чоловік та дружина за адресою: [ADDRESS], вони були повязані спільним побутом та мали спільні права та обовязки, однак до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу не звертались. [PERSON] з 2002 року постійно хворів, скаржився на стан свого здоровя, час від часу перебував на лікарняному та на стаціонарному лікуванні, а з початку 2010 року дізнався, що є невиліковно хворим на онкологічне захворювання, внаслідок прогресуючої хвороби був ослабленим та потребував постійного стороннього нагляду. Саме позивач несла витрати по утриманню свого цивільного чоловіка, доглядала за ним, матеріально забезпечувала , готувала їжу, прибирала, водила на прогулянки, була вимушена запозичувати грошові кошти на ліки та достатнє харчування, заощаджувала для себе на харчуванні та одязі, була вимушена працювати неповний робочий день. 06.12.2010 [PERSON] помер, після його смерті викрилась спадщина на належне йому нерухоме майно квартиру [ADDRESS]. Позивач [PERSON] 17.12.2010 звернулась із заявою до ПН ХМНО [PERSON] про прийняття спадщини як спадкоємця четвертої черги. Враховуючи наявність рішення суду від 28.03.2014 про встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON], ПН ХМНО [PERSON] на імя [PERSON] 23.05.2014 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, її право власності на спадкове майно зареєстровано у відповідному державному реєстрі прав на нерухоме майно. Проте в лютому 2015 року сестра позивача [PERSON] [PERSON], яка здійснює догляд за спірною квартирою на час відсутності позивача на території України дізналась від сусідів, що до квартири намагались потрапити сторонні особи, які представлялись представниками власника житлового приміщення. Звернувшись до суду із відповідною заявою, [PERSON] отримала ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15.10.2014 щодо скасування рішення суду від 28.03.2014 про встановлення факту спільного проживання та залишення заяви без розгляду. Також [PERSON] дізналась про існування батька [PERSON] [PERSON] та про те, що рішенням суду від 12.12.2014 визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 23.05.2014 на імя [PERSON], скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру та визначено [PERSON], як спадкоємцю першої черги, додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. ПН ХМНО [PERSON] 22.01.2015 на імя [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його сина [PERSON], його право власності на спадкове майно зареєстровано у відповідному державному реєстрі прав на нерухоме майно. Позивач [PERSON] вважає, що [PERSON] має бути усунений від права на спадкування, оскільки він як батько спадкодавця під час тяжкої хвороби свого сина, який був у безпорадному стані, мав можливість, але свідомо ухилявся від спілкування із ним та від надання будь-якої матеріальної допомоги та моральної підтримки, не переймався долею сина ані в дитинстві, ані в дорослому житті. Крім того відповідач не приймав участі у догляді за своїм хворим сином, не цікавився станом його здоровя, зволікав своїми батьківськими обовязками, жодної допомоги на поховання не надав. Водночас позивач [PERSON] впродовж тривалого часу здійснювала догляд за [PERSON], несла витрати по утриманню та матеріальному його забезпеченню, за власні кошти поховала його, а тому вважає, що є підстави для зміни її черговості одержання права на спадкування. Вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане ПН ХМНО [PERSON] 22.02.2015 на ім'я [PERSON] та скасування рішення ПН ХМНО [PERSON] від 22.01.2015 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] є похідними від вимог про усунення [PERSON] від права на спадкування за законом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги свого довірителя в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у письмових дебатах, долучених до матеріалів справи. Від відповідача ПН ХМНО [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та ухвалення рішення у відповідності до діючого законодавства. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 06 грудня 2010 року помер [PERSON], після його смерті відкрилась спадщина у вигляді належного йому нерухомого майна квартири [ADDRESS]. 17.12.2010 [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) О.П. звернулась до ПН ХМНО [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], з яким вона проживала однією сімєю більше пяти років, є спадкоємцем четвертої черги. 17.12.2010 ПН ХМНО [PERSON] заведено спадкову справу № 16/2010 до майна померлого 06.12.2010 [PERSON]. 04.12.2013 постановою ПН ХМНО [PERSON] відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилось після смерті [PERSON], померлого 06.12.2010. 28.03.2014 Комінтернівським районним судом м. Харкова у справі № 641/2302/14-ц постановлено заочне рішення, яким встановлено факт спільного проживання [PERSON] однією сімєю з [PERSON] з травня 2005 року по день його смерті 06.12.2010 як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу. 23.05.2014 ПН ХМНО [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину, яким посвідчено, що спадкоємцем майна [PERSON], [INFO], який помер 06.12.2010, є [PERSON], [INFO]; спадщина складається з квартири [ADDRESS]. 15 жовтня 2014 року апеляційним судом Харківської області винесено ухвалу, якою скасовано заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.03.2015 у справі № 641/2302/14-ц, заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду. 12 грудня 2014 року Комінтернівським районним судом м. Харкова у справі 641/7735/14-ц постановлено рішення, яким визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину від 23.05.2014, видане ПН ХМНО [PERSON] та скасовано рішення ПН ХМНО [PERSON] про державну реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно квартиру [ADDRESS]; також визначено [PERSON] як спадкоємцю першої черги за законом після [PERSON], який помер 06.12.2010, додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини квартири [ADDRESS]. 19 січня 2015 року [PERSON] звернувся до ПН ХМНО [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті його сина [PERSON], померлого 06.12.2010. 22.01.2015 ПН ХМНО [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину, яким посвідчено, що спадкоємцем майна [PERSON], [INFO], який помер 06.12.2010, є його батько [PERSON], [INFO]; спадщина складається з квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] зазначає, що вона з травня 2005 року та по день смерті [PERSON] (06.12.2010) постійно проживала із останнім, була повязана із ним спільним побутом, вони мали спільні права та обовязки, а для визначення її спадкоємцем четвертої черги, їй необхідно встановити факт спільного проживання. На підтвердження вимог щодо встановлення факту спільного проживання позивач [PERSON] посилається на акти ЖЕКу про перевірку паспортного режиму, показання свідків [PERSON] та [PERSON], допитаних у судовому засіданні, квитанції про сплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS], та договори про надання послуг (електричної енергії та телекомунікаційних послуг), частково складені та підписані позивачем. Законодавством встановлено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю, судам необхідно враховувати декілька факторів, а саме наявність пятирічного строку проживання однією сімєю на момент відкриття спадщини та правила частини другої ст. 3 Сімейного кодексу України про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Документи, що подані стороною позивача, не є беззаперечними доказами того, що [PERSON] та [PERSON] мешкали однією сімєю з травня 2005 року по 06.12.2010. Так, актами перевірки паспортного режиму та проживання [INFO] від 27.11.2006 та 10.01.2008, згідно яких комісією у складі паспортистки [PERSON], майстра КЖЕП № 123 Попової та інженера КЖЕП № 123 Мудреченко у 2006 році, та у складі [PERSON] та майстра Котелевець дільниці № 20 КП «Жилкомсервіс» у 2008 році було підтверджено факт спільного проживання спадкодавця [PERSON], та Позивача [PERSON] (у подальшому [PERSON]) [PERSON], як його цивільної дружини. Згідно вищезазначених актів факт спільного проживання також підтвердили сусіди спадкодавця: - у 2006 році - [PERSON] (кв.5), [PERSON] (кв.43), [PERSON] (кв.7); - у 2008 році - [PERSON] (кв.5) та [PERSON] (кв.43). Згідно акту перевірки від 27.11.2006 року комісія складалася з паспортистки [PERSON], майстра КЖЕП № 123 Попової та інженера КЖЕП № 123 Мудреченко, однак акт завірено печаткою КЖЕП № 122, про що свідчить напис на відбитку печатки. Однак відповідно до офіційного листа за підписом заступника директора КП «Жилкомсервіс», до складу якого входить дільниця № 20 (акт 2008 року) та ввійшло КЖЕП № 123 (акт 2006 року): - співробітниками КП «Жилкомсервіс» перевірки паспортного режиму та проживання у будинках комунальної форми власності не проводяться; - перевірки паспортного режиму та проживання [INFO] у 2006 та 2008 роках не проводилися; - збір інформації про образ і спосіб життя громадян в компетенцію КП «Жилкомсервіс» не входить. Також у вищезазначених актах підстави та причини проведення цих перевірок не зазначені, їх оригінали не були представлені до суду для ознайомлення. Відповідно до довідки за підписом заступника директора КП «Жилкомсервіс» [PERSON] від 27.12.2011 року. [PERSON] був зареєстрований з 22.07.1998 року по 09.02.2011 року один, протягом сорока одного місяця не сплачується квартплата за надані комунальні послуги, іншою інформацією КП «Жилкомсервіс» не володіє. Також в матеріалах справи міститься довідка дільниці №20 КП «Жилкомсервіс» з місця проживання про склад сімї та прописку від 16.09.2013 року, в якій зазначено, що спільно із [PERSON] за адресою: [ADDRESS], спільно проживала [PERSON], [INFO], з травня 2005 року по день його смерті 06.12.2010 без реєстрації. Суд критично оцінює даний доказ, оскільки довідка видана майже через три роки після смерті спадкодавця, у довідці не зазначено, звідки посадовій особі КП «Жилкомсервіс», що видавала цю довідку, відомо про факт спільного проживання однією сімєю спадкодавця та [PERSON]; про точні дати строку спільного проживання, особливо враховуючи той факт, що спадкодавець помер за три роки до того. На довідці зазначено дані паспортистки [PERSON], однак при цьому довідку заповнювала та видавала паспортистка [PERSON], що підтверджується як її підписом, так і її особистими показаннями в якості свідка. На підтвердження факту спільного проживання однією сімєю [PERSON] надано копії двох договорів та квитанцій, а саме договору про надання телекомунікаційних послуг, укладеного з ТОВ «Макснет», [PERSON] 08.06.2010 року; договору про користування електричною енергією від 22.12.2005 року, укладеного зі спадкодавцем [PERSON], але підписаного [PERSON]; дві квитанції про сплату за комунальні послуги від 12.06.2010 р. та одна квитанція про сплату за комунальні послуги за січень 2007 року, підписаних позивачем. Суд вважає, що вищезазначені документи також не можуть слугувати належними доказами спільного проживання позивача та спадкодавця, оскільки сам факт підписання договорів та трьох квитанцій позивачем не свідчить про факт її проживання за адресою спадкодавця, ці документи не свідчити про 5-річний строк спільного проживання позивача та спадкодавця. На інших документах, представлених позивачем на підтвердження факту спільного проживання (зокрема, договорі про користування електричною енергією від 22.01.2009 року, квитанціях про сплату комунальних платежів за 2006, 2007, 2010) взагалі стоїть підпис спадкодавця [PERSON] Допитана у судовому засіданні за клопотанням позивача в якості свідка [PERSON] повідомила, що є секретарем церкви «Благая Весть», прихожанкою якої є позивач [PERSON], в квартирі спадкодавця [PERSON] була на запрошення позивача, всього три рази, протягом останніх 2-3 років життя спадкодавця, наявність в квартирі особистих речей, що могло б свідчити про факт спільного проживання позивача та спадкодавця, підтвердити не змогла, про обставини та період знайомства позивача та спадкодавця, а також її другого чоловіка вона нічого повідомити не змогла, все, що стосується відносин Позивача та спадкодавця, а також про стан його здоровя, їй відомо виключно зі слів позивача. Також свідок особисто підтвердила, що перебуває у дружніх стосунках як з позивачем, так її родичами матірю, сестрою, другим чоловіком, свекрухою. Свідок [PERSON] повідомила, що працювала паспортисткою з 1996 по 2014 рік, підтвердила факт проведення перевірок паспортного режиму за усним зверненням [PERSON] та складання відповідних актів, але при цьому не змогла пояснити, для чого були потрібні ці акти, яким саме чином вона та члени комісії начебто пересвідчилися у спільному проживанні позивача та спадкодавця однією сімєю; звідки сусідам відомо про факт спільного проживання позивача та спадкодавця однією сімєю. За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] щодо встановлення факту спільного її проживання із спадкодавцем [PERSON] однією сімєю для подальшого спадкування як спадкоємця четвертої черги, оскільки позивачем не доведено ані факт проживання однією сімю зі спадкодавцем, а саме, той факт, що вони спільно проживали, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, ані факт безпосередньо 5-річного строку такого проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалась, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Враховуючи, що [PERSON] не набула права вважатися спадкоємцем [PERSON], вона не вправі ставити питання щодо зміни черговості її спадкування. Що стосується вимог [PERSON] про усунення [PERSON] від права на спадкування, то в цій частині вимоги також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Так, ч. 5 ст. 1224 ЦК України визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Однак медичні документи, які за клопотанням позивача були витребувані в медичних установах, свідчать, що [PERSON] не проходив стаціонарне лікування у КЗОЗ ХМКБЛ № 17 в період з 01.01.2002 р. по 06.12.2010 р.; з 09.01.2002 по 25.01.2002 року [PERSON] за направленням Комінтернівського РВК проходив лікування у 13-й лікарні м. Харкова, діагноз «хронічний гастродуоденіт та ерозивний бульбіт у фазі загострення з помірним больовим синдромом. Виписаний з покращенням, стан задовільний»; з 16.04.2002 по 20.04.2002 року [PERSON] за направленням Комінтернівського РВК пройшов обстеження у 13-й лікарні м. Харкова, діагноз «хронічний гастродуоденіт та ерозивний бульбіт. Стан задовільний, виписаний по завершенню обстеження»; наступне і останнє звернення [PERSON] за медичною допомогою, а фактично госпіталізація, сталася 06.12.2010 року в день його смерті. Тяжкі захворювання спадкодавця [PERSON], які тривали з 2002 року та в звязку з якими він був непрацездатним, його постійне перебування на лікарняному як в лікарні, так і на амбулаторному лікуванні вдома медичними документами не підтверджуються, а тому немає жодних підстав вважати, що в спадкодавця був безпорадний стан, викликаний онкологічним захворюванням. Також не надано жодних доказів того, що відповідач [PERSON] свідомо ухилявся від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця, який через тяжкі численні хвороби перебував у безпорадному стані. Постановою пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування № 7 від 30.05.2008 року чітко визначено, що при встановленні факту ухилення особи від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обовязку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обовязку. Наявність можливості у відповідача [PERSON] для надання матеріальної допомоги спадкодавцеві спростовується матеріалами справи: як медичними документами, які підтверджують дійсно тяжкий стан здоровя відповідача, який, сам потребує допомоги, так і документами, які підтверджують непрацездатність відповідача та неотримання ним пенсії, бо він навіть не перебуває на обліку у Пенсійному фонді. Вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане ПН ХМНО [PERSON] 22.02.2015 на ім'я [PERSON] та скасування рішення ПН ХМНО [PERSON] від 22.01.2015 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] є похідними від вимог про усунення [PERSON] від права на спадкування за законом, а тому також задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд вважає заявлені [PERSON] позовні вимоги не обґрунтованими та такими що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed