Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом в якому зазначила, що під час шлюбу з [PERSON] народила доньку [PERSON], [INFO] Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23.10.2009 шлюб між сторонами розірвано, а рішенням того ж суду від 05.02.2010 з відповідача стягнуто на користь позивачки на утримання доньки аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку [PERSON] З моменту розлучення і по день подачі позову відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, майже не спілкується з дитиною, участі у житті доньки та її утриманні, за виключенням сплати аліментів у меншому, ніж передбачено судовим рішенням обсязі, не приймає. Позивачка офіційно працює та має намір у період відпустки, який чітко регламентований часовими періодами, разом з донькою виїхати за кордон, проте з вересня 2016 року на неодноразові звернення до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд доньки на відпочинок до Туреччини останній відповідає відмовою, хоча до того двічі у квітні 2015 та 2016 років надавав такий дозвіл. Враховуючи, що на теперішній час відповідач чинить перешкоди в наданні дозволу на виїзд доньки за кордон і відсутні гарантії, що такі перешкоди не будуть чинитись в майбутньому, позивач просить задовольнити позов та надати дозвіл на виїзд за межі України до Туреччини своїй неповнолітній донці [PERSON] без згоди та супроводу батька, до досягнення дитиною 16 років, тобто до [INFO] В суді представник позивача підтримав доводи та обставини, викладені в позові, просив його задовольнити в повному обсязі зазначивши, що законом не передбачено жодних часових обмежень виїзду неповнолітнього громадянина України за кордон, а лише регламентований порядок оформлення такого виїзду. Відповідач проти задоволення позову заперечував та зазначив, що викладені позивачем обставини не відповідають дійсності, так як він постійно після розірвання шлюбу з позивачем підтримує стосунки з донькою, приймає участь у її вихованні та утриманні. Завжди добровільно надавав дружині дозвіл на виїзд доньки за кордон без його супроводу. На звернення колишньої дружини з відповідним проханням в листопаді 2016 року відмовив, так як на той час обстановка у Туреччині була напруженою, був озброєний конфлікт, отже його відмова була вмотивована небезпекою такої поїздки, разом з тим вже 07.12.2016 він надав такий дозвіл. Проти надання дозволу на виїзд дитини за кордон у майбутньому на невизначений термін заперечував, зазначивши, що таким чином позивач намагається усунути його від участі у вирішенні питань доцільності чи недоцільності виїзду доньки за кордон. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність її представника та прийняття рішення в інтересах дитини. Суд, вислухавши сторони, розглянувши надані докази, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: позивач та відповідач, шлюб між якими розірвано 23.10.2009, є батьками [PERSON], [INFO], яка на теперішній час, що не заперечується сторонами, проживає разом з матір'ю (а.с. 6-8). Твердження позивача про те, що відповідач з моменту розлучення, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, з власної ініціативи усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, майже не спілкується з дитиною, не приймає участі у її житті не відповідає дійсності та спростовується наданими відповідачем доказами: довідками з дошкільного навчального закладу № 55 щодо активної участі [PERSON] у період навчання доньки у громадському житті закладу, відвідуванні святкових заходів; тренерів секції таеквандо; платіжними дорученнями та квитанціями про переказ коштів на ім'я позивача у період з 2009 по 2016 роки; фотографіями про спільний з донькою відпочинок (а.с. 50-161). Заслуговує на увагу й той факт, що тричі, в квітні 2015 року, квітні 2016 року та в грудні 2016, тобто вже після звернення з позовом до суду, [PERSON] надавав нотаріально засвідчений дозвіл на поїздку доньки [PERSON] до Туреччини у супроводі матері, а в останньому не заперечував проти подальших тимчасових та термінових виїздів доньки за кордон (а.с. 12, 13, 164). Вказане спростовує підстави позову, тобто обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і докази, що надані на їх підтвердження, тобто позов можна вважати безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню. Крім того, слід зазначити, що в ст. 141 СК України закріплено правило, згідно якого мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Мати, батько та дитина, як вказано в ст. 153 СК України, мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Стаття 155 СК України передбачає, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності та не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Підпунктом 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 № 57 з наступними змінами виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Аналіз зазначених нормативно-правових актів окремо та в сукупності дає привід для висновку, що надання дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею, та, зокрема, приймати участь у вирішенні питань необхідності чи доцільності виїзду дитини за кордон у кожному конкретному випадку. Таким чином, підстав для задоволення позову суд не знаходить. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed