Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 27.06.1996 року між нею та відповідачами по справі було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було посвідчено на «Одеській товарній біржі» за № 15191 від 27.06.1996 року. Позивач 08.08.1996 року зареєструвала даний договір в ОМБТІ та РОН. Позивач зазначає, що сторони договору виконали всі істотні умови договору, покупець сплатила грошові кошти а продавці звільнили квартиру. Разом з цим, позивач маючи намір розпорядитись своєю власністю дізналась, що правовстановлюючі документи не відповідають вимогам чинного законодавства, а відтак вона змушена звернутись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження. Роз`яснено відповідачам про право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 травня 2020 року вирішено провести заочний розгляд справи. Представник позивача - адвокат Бойко С.В., до суду не з`явилась, при цьому, звернулась на адресу суду з заявою в якій просила розглянути справу за її відсутності, заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, у разі відсутності у судовому засідання відповідачів, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання також не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином шляхом направлення судових повісток, заяв про розгляд справи за їх відсутністю або відзив суду не надходило, про причини неявки суд не повідомили, що, відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного. Згідно договору купівлі-продажу № 15191 від 27.06.1996 укладеного на Одеській товарній біржі, [PERSON] , що також діяла від імені неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та на підставі Рішення виконкому Суворовського району м. Одеси № 562, [PERSON] , продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (а.с. 7-8). Зазначений договір купівлі-продажу був зареєстрований на Одеській товарній біржі «відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю реєстраційний № 15191 від 27.06.1996 року. Квартира [ADDRESS] , належала відповідачам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 26.04.1996 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради народних депутатів. Договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований за [PERSON] в КП ОМБТ та РОН 08.08.1996 року (книга 192 пр,стор.76р.№331), про що поставлено відповідну відмітку на договорі купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна. Позивач зазначає, що сторони договору, домовились та виконали всі істотні умови договору, а саме: покупець розрахувалась згідно умов договору, а продавці отримали кошти та звільнили квартиру та позивач вселилась до квартири. На сьогоднішній момент позивач проживає в спірній квартирі, сплачує комунальні послуги. Враховуючи, що сторони виконали свої обов`язки за договором, позивач просить визнати у судовому порядку правочин дійсним, оскільки позасудовому порядку вирішите це питання не можливо. Враховуючи те, що правовідносини між сторонами виникли під час дії Цивільного кодексу України 1963 року, тому мають регулюватися саме його нормами. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. За положеннями ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно ст.15 Закону України «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі-продажу в 1996 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно був укладений договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] та всі істотні умови даного договору сторонами були виконані, про що свідчить реєстрація за вказаною адресою позивача по справі та те, що відповідачі за вказаною адресою були зняті з реєстраційного обліку. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволеній чинним законодавством України у 1996 році. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги позивача правомірні, підтверджені нормами ст. 47 ч.2 ЦК України в редакції 1963 року, що регулювала дані правовідносини на час укладення договору купівлі-продажу і підлягають задоволенню. Оскільки позивач придбала вказану вище квартиру у свою власність у відповідачів, виконавши взяті на себе зобов`язання за договором купівлі - продажу, а відповідачі в свою чергу виконали зобов`язання по передачі квартири позивачу та виїхали з неї. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. У зв`язку з тим, що в судовому засіданні встановлений факт ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення угоди, і така можливість фактично втрачена, правочин підлягав державній реєстрації і така реєстрація була проведена, враховуючи неможливість вирішення цього питання в іншому порядку, ніж судовому, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом задоволення позову.

Outcome: approved