Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідачів\~у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Раковецької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області №43 від 12.09.2000 року «Про визнання права власності за [PERSON]Г.» на будинковолодіння у с.Раковець по вул. Стуса, 3, яким порушено її право власності на частину житлового будинку. Одночасно просила визнати недійсним і скасувати видане Івано-Франківським БТІ 11.10.2000 року на підставі оскарженого рішення свідоцтво про право власності на житловий будинок за вказаною адресою за її батьком [PERSON] Також [PERSON] поставила вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], що 26.09.2006 року видане її матері [PERSON]. Крім того, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння в с.Раковець по вул. Стуса, 2 (3), що укладений між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений нотаріально 11.03.2009 року і 13.04.2009 року зареєстрований в Івано-Франківському ОБТІ зі скасуванням державної реєстрації права власності на це нерухоме майно. Заявлені вимоги [PERSON] мотивувала тим, що являється дочкою [PERSON] та [PERSON]. Після одруження її батьки проживали в одному господарстві з дідом [PERSON] та бабою [PERSON] у житловому будинку з господарськими будівлями (стайнею, стодолою), що побудовані останніми в 1956 році. Через неприязні стосунки між невісткою та свекрухою у період 1961-1963 років вони розділили господарство і стали господарювати окремо. На кожне господарство сільською радою були відкриті окремі погосподарські номери: господарство [PERSON] зареєстроване у 1961-63 роках під номером № 306, а господарство [PERSON] отримало погосподарський номер 739. До 1971 року, до часу смерті [PERSON], за їх з [PERSON] господарством рахувався житловий будинок, стайня, стодола, а за господарством [PERSON] не зареєстровано жодних будівель. Починаючи з 1971 до по господарських книг були внесені зміни і з того часу до 1978 рр. за господарством [PERSON] значилися: о/р № 344 за 1971-1973, тип господарства - колгоспник,з/діл 0,31га, о/р № 364 за 1974-1976, тип господарства колгоспник, з/діл 0,31 га; о/р № 370 за 1977-1979, тип господарства колгоспник, з/діл 0,24 га. Також протягом цього часу за господарством зареєстровано 1/2 житлового будинку, 1956 року побудови, 1/2 стайні 1959 р. та 1/2 стодоли, 1959 р.. За господарством [PERSON] значилося: о/р № 345 за 1971-1973 р., тип господарства колгоспник, з/діл 0,27га; о/р № 365 за 1974-1976 р., тип господарства колгоспник, робітник, з/діл на 01.01.1975 р. - 0,10 га; о/р № 371 за 1977-1979 р./ тип господарства робітник, колгоспник, з/діл - в 1977-1978 рр. 0,10 га, на 01.01.1978 р. 0,30 га. Також за цим господарством зареєстровано 1/2 житлового будинку, рік будівництва 1956, 1/2 стайні, рік будівництва -1959, 1/2 стодоли, рік будівництва -1959. В 1979 році також була зареєстрована літня кухня 1979 року будівництва . Будучи неповнолітньою вона (в дівоцтві [PERSON]С.) була зареєстрована і проживала у господарстві батька [PERSON]. Її баба [PERSON] 09 вересня 1978 року склала на її користь заповіт, посвідчений секретарем Раковецької сільської ради, зареєстрований в реєстрі під № 30. 07 листопада 1978 року [PERSON] померла. Вона подала заяву про прийняття спадщини і 20 березня 1980 року державний нотаріус Богородчанської державної нотаріальної контори видала їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого вона стала власником 1/2 (половини) жилого дерев'яного будинку площею 35 кв.м. в с. Раковець, що належав померлій [PERSON]. Свідоцтво зареєстроване в реєстрі нотаріальної контори за № 1-330. 21 лютого 1981 року зареєструвавши шлюб з [PERSON], перейшла проживати в господарство його батьків, а своєю частиною будинку дозволила користуватися своїм батькам. 29 листопада 2005 року помер батько [PERSON]. В жовтні 2014 року після смерті брата [PERSON] почула інформацію про те, що її мати [PERSON] увесь будинок переписала онуці [PERSON], яка є дочкою її сестри [PERSON] За запитами у Раковецьку сільську раду, архівний відділ Богородчанської РДА, Івано-Франківське БТІ виявила, що 12 вересня 2000 року Раковецька сільська рада прийняла рішення за № 43, яким визнала за її батьком [PERSON] право власності на ціле будинковолодіння в с. Раковець по вул. Стуса № 3, а 11 жовтня 2000 року на його ім'я видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, що зареєстрований в Івано-Франківському БТІ за [PERSON] в реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 20. 26 вересня 2006 року державний нотаріус Богородчанської районної державної нотаріальної контори видала на ім'я її матері [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] 11 березня 2009 року приватний нотаріус [PERSON]І, засвідчила договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купила домоволодіння (будинок з господарськими будівлями і спорудами) в с. Раковець по вул. Стуса № 2. Цей договір зареєстрований в Івано-Франківському БТІ 13.04.2009 року . Вважає, що усі наведені правочини порушують її право власності на частину належного їй майна, а тому вважає, що вони підлягають визнанню незаконними та недійсними та скасуванню. За заявою [PERSON] її залучено до розгляду справи як спадкоємця відповідача [PERSON], що померла 26.03.2015 року, після відкриття провадження у справі. Водночас [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке було видане [PERSON] 20 березня 1980 року державним нотаріусом Богородчанської державної нотаріальної контори на 1/2 (половину) жилого дерев'яного будинку площею 35 кв.м. в с. Раковець, після смерті [PERSON]. Заявлені вимоги мотивувала тим, що внаслідок розподілу єдиного двору на два господарства [PERSON], після смерті [PERSON], у 1971 році, залишилася головою та єдиним членом колгоспного двору, який складався з ? частини житлового будинку та ? частини стайні і стодоли. [PERSON] у 1978 році була зареєстрованою у господарство баби і також стала членом колгоспного двору, а відтак внаслідок смерті останньої, спадщина в силу ст. 563 ЦК УРСР не відкривалась. За ухвалою суду від 16.03.2016 року обидві справи обєднані в одне провадження. В судовому засіданні [PERSON] та її представник заявлений позов підтримали з викладених у заяві підстав. Вказали, що після смерті бабусі [PERSON] успадкувала ? частину житлового будинку та господарських споруд на законних підставах, оскільки баба була останнім членом колгоспного двору у своєму господарстві, а вона не була членом її двору, оскільки сільська рада своїм рішенням від 13.09.1978 року відмовилась прописати її до господарства баби [PERSON] Батько позивачки [PERSON] не будував даний будинок самостійно, його перебудова була розпочата ще за життя баби, площа будинку не змінилась, а тому оформлення ним права власності на ціле домоволодіння порушує її право на успадковану частину будинку. Жодних перешкод позивачці у доступі до своєї частки майна їй не чинилось, а тому їй не було відомо про порушення її права до жовтня 2014 року. Просили первинний позов задовольнити, а у задоволенні позову [PERSON] відмовити. [PERSON] в судовому засіданні заявлений [PERSON] позов не визнала, натомість просила задовольнити її позов з наведених у заяві підстав. Вказала, що вперше почула про наявність свідоцтва про право на спадщину після предявлення [PERSON] позову. До того, жодного разу ніколи [PERSON] не заявляла ні батькам, ні їй, як молодшій сестрі, котра залишилась проживати біля батьків, про свої претензії на майно. Фактично, з 1980 року будинок неодноразово було капітально відремонтовано, проведено добудови, жодної участі у цих роботах [PERSON] не брала. Її дочці [PERSON] даний будинок перейшов за відплатним договором, про що [PERSON] було відомо. [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову [PERSON], позовні вимоги [PERSON] підтримала. Вказала, що у 2009 році баба виявила бажання залишити їй свій будинок, одноосібним власником якого вона була після смерті діда [PERSON] Але при цьому баба зажадала сплатити їй вартість будинку, бо хотіла мати власні кошти на свої потреби у старості. Вона з батьками сплатила бабі 86 тис. грн. і з цією метою частину коштів зичила у знайомих. Про те, що баба продала їй будинок, знала уся родина, в тому числі [PERSON], з якою до моменту судового спору тісно спілкувались на всіх родинних святах. Позивачка проживає у господарстві неподалік і на власні очі бачила усе, що відбувалось, неодноразово з цікавості приходила дивитись на ремонти, які вона робила у будинку і жодного разу не говорила про будь-які претензії на частину цього майна. Тому, просила застосувати наслідки пропуску позивачкою [PERSON] строку позовної давності до заявлених нею вимог. Представник Раковецької сільської ради [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідно до даних погосподарських книг окремий двір, який був відкритий у 1961-1963 роках був закритий зі смертю [PERSON] у 1978 році. Позивачка [PERSON] станом на листопад 1978 року була занесена з невідомих причин і у господарстві батьків і у господарстві баби. Однак з 1979 року продовжувала числитись членом двору свого батька [PERSON] З 1980 року даних у погосподарських книгах, які велись сільською радою про належність [PERSON] частини спірного домоволодіння не значилось. Про обставини видачі у вересні 2000 року рішення, яким визнано право власності за [PERSON] на усе домоволодіння пояснити нічого не міг, оскільки таке рішення приймалось під головуванням його попередника. Жодних скарг чи спорів з приводу користування цим домоволодінням раніше не виникало. При вирішенні спору поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] та позову [PERSON] слід відмовити з наведених нижче підстав. Судом встановлено, що відповідно до по господарської книги №4 Раковецької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області господарство [PERSON] ([PERSON]) Юрковича. [INFO], особовий рахунок №306, суспільна група «колгоспник» поділилось у 1963 році. Зокрема при поділі х двору вийшли син [PERSON], [INFO], дружина сина [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO] і утворили нове господарство, що значилось у по господарській книзі №10 о/р №739. Вказаний розподіл міг бути проведений, відповідно до ст. 125 ЦК УРСР (1963р). Згідно записів у погосподарських книгах, починаючи з 1971 року, після смерті [PERSON] за господарством [PERSON] зареєстровано 1/2 житлового будинку, 1956 року побудови, 1/2 стайні 1959 р. та 1/2 стодоли, 1959 р., - тип двору «колгоспний». За господарством [PERSON] зареєстровано 1/2 житлового будинку, 1956 р., 1/2 стайні, 1959 р, 1/2 стодоли 1959 р., а у 1979 році також була зареєстрована літня кухня 1979 року будівництва. Тип двору декілька раз змінювався з «колгоспного» на «робітничий». Станом на 15.04.1991 року зафіксовано «колгоспний двір». У господарстві [PERSON] станом на 1978 рік були зареєстровані дружина [PERSON], син [PERSON], дочка [PERSON] і дочка [PERSON] Той факт, що у господарстві баби [PERSON] під о/р 370 у 1978 році зявився запис про реєстрацію онуки [PERSON], суд до уваги не приймає, оскільки вона одночасно продовжувала бути зареєстрованою у господарстві свого батька, в тому числі після смерті баби [PERSON] до лютого 1981 року, коли вибула після одруження у господарство батьків свого чоловіка [PERSON] о/р №397. Відповідно до представленого протоколу засідання виконкому Раковецької сільської ради від 13.09.1979 року у задоволенні заяви [PERSON], яка просила прописати у її господарство онуку [PERSON] було відмовлено. Тому, станом на 07.11.1978 року, на день смерті [PERSON] Гавриліни, суд вважає, що вона була головою і останнім членом колгоспного двору. Відповідно до ч.2 ст. 563 ЦК УРСР до майна двору, у такому випадку, застосовувались загальні положення про спадкування. Відтак, [PERSON], на користь якої 09.08.1978 року [PERSON] склала заповіт, мала право на прийняття спадщини. Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 року за № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, могли бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради, які видавалися, в тому числі, і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та 33 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 року за № 1/5, було встановлено зразки форм довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Із зазначених додатків вбачається, що довідка про власника житлового будинку видається згідно із записами у погосподарській книзі виконавчого комітету сільської (селищної) Ради депутатів трудящих. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних) актів, що підтверджують право приватної власності. 20 березня 1980 року державний нотаріус Богородчанської державної нотаріальної контори видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 (половину) жилого дерев'яного будинку площею 35 кв.м. в с. Раковець, що належав померлій [PERSON]. Свідоцтво зареєстроване в реєстрі нотаріальної контори за № 1-330. Про той факт, що позивачка [PERSON] прийняла спадщину свідчить також протокол засідання виконкому Раковецької сільської ради від 28.03.1980 року, у якому розглядалась заява [PERSON]С про відкриття їй окремого господарства відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 12.03.1980 року, яка належала бабі [PERSON] Однак у відкритті окремого господарства їй було відмовлено. (а.с.168 т.1) Таким чином, позивачка [PERSON] у 1980 році у встановленому чинним на той час законодавством набула права власності на спірне майно. Тому у позові [PERSON] слід відмовити. Разом з тим, суд вважає, що у задоволенні вимог [PERSON] про визнання незаконним рішення виконкому сільської ради №43 від 12.09.2000 року щодо визнання права власності на домоволодіння за її батьком [PERSON], про визнання недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння, що видане на його імя від 11.10.2000 року, а також про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, що була видана на імя її матері [PERSON] після смерті батька [PERSON] слід також відмовити внаслідок спливу строків позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки. Така ж правова норма була сформульована у ст. 71 ЦК УРСР, на момент виникнення спірних правовідносин. Перебіг строків позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що з лютого 1981 року [PERSON] покинула житловий будинок і перейшла на постійне проживання до господарства батьків свого чоловіка, а згодом у шлюбі побудувала власний житловий будинок у тому ж селі де проживає на даний час. З 1981 року вона ніколи не ставила питання про реалізацію свого права власності на успадковану частину домоволодіння, де залишились проживати батьки, брат та сестра. З пояснень сторін та допитаних свідків [PERSON], [PERSON], встановлено, що позивачка протягом усіх цих років підтримувала стосунки з батьками, сестрою, зустрічались і обговорювали усі побутові питання, а отже була обізнана з тим, що батьки оформили право власності на будинок на своє імя. [PERSON]С, яка була молодшою донькою, за домовленістю після одруження мала залишитись проживати у батьківській хаті і [PERSON] про це було достеменно відомо, оскільки вона була безпосереднім учасником усіх цих подій. Не заявила позивачка своїх прав і після смерті батька, коли вирішувалось питання спадкування належного йому майна. Достеменно [PERSON] було відомо і про те, що будинок неодноразово ремонтувався та облаштовувався, однак ніякої участі у догляді за господарством не приймала. Такі конклюдентні дії [PERSON] на думку суду спростовують твердження позивачки про те, що вона довідалась про порушення свого права лише у жовтні 2014 року після смерті брата. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У ст. 75 ЦК УРСР, який був чинним до 01.01.2004 року, застосування позовної давності було обовязком суду, незалежно від заяви сторін. Відповідачка [PERSON], яка за договором купівлі-продажу від 11.03.2009 року купила домоволодіння у [PERSON], заявила у суді про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Розподіл судових витрат по справі слід провести відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved