Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить виділити в натурі майно, що належить позивачу на праві спільної часткової власності, а саме : 54,26 частини житлового будинку № 24 по вул.Горького смт.Клесів Сарненського району Рівненської області, як окреме будинковолодіння, припинивши право спільної часткової власності сторін на вказаний вище житловий будинок. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що вона є власником частини житлового будинку № 24 по вул.Горького в смт.Клесів Сарненського району. Власником іншої частини є [PERSON] Зі слів позивача належні сторонам частини будинковолодіння є ізольованими та мають окремий вхід. Однак, позивач звернулась із позовом до суду, так як її частина будинковолодіння не має самостійної адреси, через що у будь-якій документації відповідача відносять до членів сімї позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлявся про час проведення розгляду справі відповідно до закону, а тому суд на підставі ст.224 ЦПК України ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного. Надані позивачем копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 липня 2016 року та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна від 15 липня 2016 року, доводять, що позивачу, [PERSON] на праві спільної часткової приватної власності належить 1/2 частина житлового будинку № 24 по вул.Горького смт.Клесів Сарненського району Рівненської області. Згідно із ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю. Із позовної заяви та пояснень позивача встановлено, що інша частина житлового будинку № 24 на праві спільної часткової власності належить [PERSON] Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Однак, відповідно до пояснень позивача будинковолодіння № 24 по вул.Горького смт.Клесів Сарненського району Рівненської області є поділеним в натурі між сторонами по справі, що доводиться, також, наданою позивачем копією технічного паспорту на вказане будинковолодіння від 20 липня 2015 року, відповідно до якого вказаний житловий будинок складається із двох квартир : №1 загальною площею 36,5 м2 та № 2 загальною площею 43,3 м2. Із змісту ч.1 ст.3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В ході судового розгляду позивач вказувала, що метою її звернення до суду є необхідність присвоєння окремої адреси належній їй на праві власності частини будинковолодіння. Таким чином, відповідачем [PERSON] права позивача жодним чином не порушені, а тому між сторонами відсутній спір стосовно виділення в натурі належних їм часток у спільній частковій власності. Крім цього, позивач просить визнати належну їй частину житлового будинку № 24 окремим будинковолодінням. Відповідно до ч.1 ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом із розташованими на ній житловим будинком, господарсько - побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Таким чином, для визнання житла окремим будинковолодінням суду слід встановити чи має це помешкання ознаки садиби. В ході судового розгляду встановлено, що належні сторонам квартири розташовані в одноповерховому житловому будинку. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знищення та зміни призначення. Таким чином, відповідно до чинного законодавства квартира та домоволодіння або садиба є самостійними обєктами нерухомого майна, право власності на які підлягають державній реєстрації. Проте житловий будинок (домоволодіння) чи садиба обовязково розташовані на відповідній земельній ділянці, у звязку з чим зазначені вище нормативні вимоги закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості, яким є житловий будинок, домоволодіння чи садиба, із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. В порушення вказаної норми позивачем не надано жодних доказів стосовно того, що квартири сторін по справі мають ознаки садиби. Тому, зважаючи на те, що квартири як позивача, так і відповідача є квартирами у житловому будинку № 24, стосовно яких проведено державну реєстрацію, а тому належать їх власникам як окремі самостійні обєкти права власності - ці квартири без попереднього виділення сторонам компетентними органами у встановленому законом порядку земельної ділянки не можуть бути перереєстровані з квартири у домоволодіння (садибу). З огляду на наведене, позивачем не доведено, що належна їй частина житлового будинку, яка вказана в технічній документації як квартира, має ознаки садиби та можє бути визнана окремими будинковолодіннями, а тому вимоги [PERSON] є необгрунтованими і не підлягають до задоволення. На підставі наведеного, ст.ст. 355, 356, 364 ЦК України,

Outcome: dismissed