Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], онук позивача, який, уклавши 24 грудня 2011 року шлюб з [PERSON], в даному житловому приміщенні не проживає, не здійснює витрат по його утриманню, але не вчинив дій щодо зняття з реєстрації. Позивач є інвалідом 2-ї групи, на її утриманні знаходиться дитина-інвалід, а реєстрація особи створює для неї додаткові витрати по утриманню квартири. Позивач вважає своє право власності порушеним. У зв'язку з чим і звернулася до суду з даним позовом та просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення із зняттям його з державної реєстрації. Позивач у судове засідання не з'явилась. Натомість подала заяву, відповідно до якої просить розгляд справи провести у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі на підставах, викладених в позовній заяві, просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК України в частині користування житловими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 15.02.2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №833. Її право власності зареєстроване КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 18.02.2011 року в книзі 396, номер запису 114. За вказаною адресою зареєстрований відповідач по справі [PERSON] (а.с.5,9). Відповідач не проживає за вказаною адресою з грудня 2011 року, однак з реєстраційного обліку не знявся. Факт його не проживання підтверджується актом від 24.02.2014 року (а.с.11). Договір про користування даним житловим приміщенням відповідач з позивачем не укладав. Суд знаходить обгрунтованою вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні, оскільки відповідач, як член сім'ї власника житла, в ньому не проживає без поважних причин більше року. Право власності позивача на її квартиру [ADDRESS] згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім'ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім'ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім'ї власника (у тому числі колишнім членом сім'ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Таким чином, зважаючи на встановлені обставини відстуності відповідача без поважних причин понад рік у вказаному житловому приміщенні, суд приходить до висновку про обгрунтованість заявлених вимог. Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням по [ADDRESS] має для позивача важливе юридичне значення, даний факт ніким не заперечується, тому суд вважає можливим задовольнити заявлені позивачем вимоги. Разом з тим, позивач заявляючи вказану вимогу, конкретизувала її, зазначивши і про зняття відповідача з реєстрації по вказаній адресі. Суд зауважує, що така конкретизуюча позовна вимога є передчасною. Відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, яким визнається втрата особою права на власність чи користування житлом. Зважаючи, що суд прийшов до висновку про втрату права користування відповідачем спірним житловим приміщення, позивач вправі захистити свої права. У разі відмови здійснити зняття з реєстрації відповідача на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені в порядку, встановленому КАС України. У зв'язку з передчасністю заявлення такої вимоги, позов цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial