Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Тернопільський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Перша тернопільська державна нотаріальна контора про визнання батьківства. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] у неї народився [PERSON] у свідоцтві про народження якого зазначено відомості про батька, як [PERSON] . Запис про батька у свідоцтві про народження її сина [PERSON] був здійснений зі слів матері, в порядку ч.1 ст.135 СК України. Позивач не перебувала ні з ким у шлюбі. Позивач вважає, що батьком неповнолітнього [PERSON] є [PERSON] , який помер [INFO] . Так, 07 квітня 2993 року шлюб між відповідачем [PERSON] та [PERSON] , який був укладений 07.09.1986 року розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 07 квітня 1993 року. Від даного шлюбу у [PERSON] із [PERSON] народилось двоє дітей, а саме: відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що позивач [PERSON] у 2001 році познайомилась із [PERSON] , в певний період вони зустрічались та у них виникли близькі стосунки, наслідком яких було народження у неї [INFO] сина [PERSON] . За свого життя, [PERSON] визнавав себе батьком [PERSON] , приймав активну участь у його вихованні, дбав про навчання та розвиток дитини, надавав матеріальну допомогу, що підтверджено доказами наданими з навчальних закладів. Також, 17.10.2013 року [PERSON] склав на випадок своєї смерті заповітне розпорядження, відповідно до якого належну йому на праві приватної власності 41/50 частки приміщення під літерою «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] заповів [PERSON] . Крім цього, [PERSON] проводив часто дозвілля із [PERSON] , що підтверджено доданими світлинами. Крім цього, 05.05.2011 року [PERSON] за час свого життя звертався до медичної лабораторії з метою підтвердження свого біологічного батьківства по відношенню до [PERSON] та згідно з результатами дослідження вірогідність його батьківства становить 99,9999%, що підтверджується актом про біологічне батьківство від 02.06.2011 року №МG02998, складеним ТОВ «Медікал Геномікс». Аналогічне дослідження було проведено й щодо біологічного батьківства [PERSON] по відношенню до його дочки [PERSON] , [INFO] та згідно з результатами дослідження вірогідність його батьківства становить 99,99997%, що підтверджено актом №МG02998, складеним ТОВ «Медікал Геномікс». Визнання батьківства [PERSON] породжує для [PERSON] юридичні наслідки, які необхідні для реалізації його особистих немайнових та майнових прав, зокрема, право на успадкування майна за законом, яке залишилось після смерті [PERSON] , яке не охоплене складеним заповітом. Враховуючи наведене, позивач просить встановити, що громадянин України [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] є батьком [PERSON] , [INFO] , актовий запис №2710 від 19 листопада 2010 року, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції у Тернопільській області. Крім цього, позивач просить стягнути у його користь витрати на правову допомогу у розмірі 12500 грн., а також судовий збір. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та їх представник відзиву на позов не подавали. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Тернопільський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Перша тернопільська державна нотаріальна контора письмових пояснень щодо позову не подавали. 24 грудня 2019 року Тернопільським міськрайонним судом у даній справі за клопотанням представника позивача призначалась судова молекулярно-генетична експертиза на вирішення якої було поставлено запитання: Чи є біологічна спорідненість (наявність спільного батька) між [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яку не проведено у зв`язку із відмовою у її участі відповідачів. 12 березня 2020 року у даній справі проведено підготовче судове засідання за наслідками якого закрито підготовче провадження у даній справі, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити. Також пояснили, що відповідачі свідомо ухилилась від призначеної судом судово-генетичної експертизи, а тому в силу вимог ст.109 ЦПК України просять визнати факт біологічного батьківства [PERSON] по відношенню до [PERSON] для з`ясування якого таку експертизу було призначено. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , та їх представник [PERSON] , а також представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнали, вважає їх безпідставними та необгрунтованими, у позові просить відмовити за їх недоведеністю. Крім цього, [PERSON] , [PERSON] зазначили, що їм не було відомо, що за життя у [PERSON] були близькі відносини із позивачкою від яких у неї [INFO] народився син [PERSON] батьком якого є [PERSON] .. Також просять суд не брати до уваги дані, зазначені у акті - заключенні про біологічне батьківство від 02.06.2011 року №МG02998, складеним ТОВ «Медікал Геномікс», оскільки оригіналу зазначеного акту суду не надано, а у ньому зазначено, що дослідження проводилось щодо біологічного батьківства [PERSON] по відношенню до [PERSON] , а не [PERSON] . Крім цього, таке дослідження проводилось без урахування усіх необхідних процедур, а саме встановлення осіб, які брали участь у ній, а також забір генетичного матеріалу. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Тернопільський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Перша тернопільська державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явились, подавши суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. [PERSON] народився [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 19.11.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану тернопільського міського управління юстиції у Тернопільській області. У графі батько зазначений « [PERSON] », у графі мати - « [PERSON] ». Як вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис за №874. Як вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження згідно з частиною першою статті 135 СК України, сформованого 19.11.2010 року стосовно народження [PERSON] , який народився [INFO] , у відомості про батьків зазначено: батько дитини - [PERSON] , мати дитини - [PERSON] . Відомості про батька дитини записані за вказівкою матері згідно з ч.1 ст.135 СК України. Як слідує із довідки, виданої директором Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №14 ім.Б.Лепкого Тернопільської міської ради, з вересня 2017 року [PERSON] навчається у Тернопільській ЗОШ І-ІІІ ступенів №14. Його батько, [PERSON] брав активну участь у вихованні свого сина, учня 2 класу - [PERSON] , приходив на перший дзвоник, відвідував заходи за його участю, цікавився навчанням свого сина. Як вбачається із довідки виданої 14.06.2019 року Тернопільським дошкільним навчальним закладом №36 Тернопільської міської ради, [PERSON] відвідував Тернопільський дошкільний навчальний заклад №36 Тернопільської міської ради з 03 вересня 2013 року по 31 серпня 2017 року. В період відвідування ДНЗ №36 [PERSON] , його батько, [PERSON] брав участь у вихованні вказаної дитини, зокрема цікавився успіхами і розвитком сина, відвідував заходи, які організовували в закладі, а також забирав сина разом із бабусею із дитячого садка. Рішенням Тернопільського міськрайсуду від 07.04.1993 року, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 07.09.1986 року Тернопільським відділом ЗАГС, актовий запис №1214, розірвано. Неповнолітню дитину залишено на вихованні з матір`ю. Відповідно до складеного 17 жовтня 2013 року заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г., [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належний йому на праві приватної власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належне йому на праві приватної власності будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належне йому на праві приватної власності приміщення магазину будівельної кераміки №1, що знаходиться за адресою: Тернопільська область, місто Тернопіль, вул..Лозовецька, будинок №2 та належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] та належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,063 га, цільове призначення якої - житлової забудови і комерційного використання; кадастровий номер 6110100000030080009, що розташована за адресою: [ADDRESS] заповів [PERSON] , [INFO] ; належну цьому на праві приватної власності 41/50 частку приміщення під літ. «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] заповів [PERSON] , [INFO] . Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона працювала на фірмі, яку очолював [PERSON] . З 2009 року перебувала із ним у близьких відносинах. [INFO] у неї народився син [PERSON] та вона повідомляла [PERSON] про те, що це його дитина. [PERSON] ніс витрати, пов`язані із народженням [PERSON] У 2011 році [PERSON] на своє бажання провів генетичну експертизу про своє біологічне батьківство у ТОВ «Медікал Геномікс», яка підтвердила біологічне батьківство [PERSON] по відношенню до [PERSON] . В подальшому [PERSON] цікавився життям сина [PERSON] , часто відвідував його за місцем проживання, дошкільний заклад, а в подальшому школу, у яких навчався [PERSON] , приходив на перше вересня, що підтверджено наданими нею світлинами фотофіксації даної події. У 2013 році вчинив заповіт у користь [PERSON] . Зазначені обставини знайшли своє відображення у поясненнях свідків [PERSON] , [PERSON] , які повідомили, що були очевидцями того, як [PERSON] неодноразово приїзджав до них у с.Наварія Львівської області разом із [PERSON] та разом проводили свій час. Крім цього зазначили, що під час святкування дня народження у малолітнього [PERSON] увесь час бачили на ньому [PERSON] , який дарував йому подарунки та називав своїм сином, а малолітній кликав його татом. Будучи допитаними в судовому засіданні [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що знають позивача близько десяти років та проживають по сусідству разом із нею. Були очевидцями того, як [PERSON] неодноразово приходив до малолітнього [PERSON] , проводив із ним час дозвілля, піклувався про нього, у тому числі приходив що шкільного закладу на перше вересня. Неповнолітній [PERSON] називав [PERSON] татом, а відповідно останній своїм сином. Також зазначили, що почали бачити [PERSON] у квартирі [PERSON] з 2010 року, в подальшому їм стало відомо зі слів [PERSON] , що малолітній [PERSON] є вином [PERSON] , що було підтверджено проведеною ним у 2011 року генетичною експертизою. Будучи допитаним в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] , [PERSON] зазначили суду, що позивач працювала на підприємстві, яке належало [PERSON] з 2009 року. Заперечили обставини, що [PERSON] проводив свій час із позивачем, у тому числі наявність між ними близьких стосунків. [PERSON] постійно проживав разом із своєю сім`єю, у тому числі із дружиною та дітьми. Як вбачається із фототаблиць, які надала позивач у якості доказів на підтвердження своїх вимог, на них зафіксовано, що [PERSON] , який помер [INFO] та позивач [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] проводили разом свій вільний час, у тому числі на початку начального року під час відвідування неповнолітнього [PERSON] у навчальному закладі, що узгоджується із показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , інформацією викладеній у довідці Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №14 ім.Б.Лепкого. Судом з`ясовано, що біологічними дітьми [PERSON] , який помер [INFO] є відповідачі у даній справі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що визнається та підтверджено у судовому засіданні відповідачами [PERSON] , їх матір`ю [PERSON] та представником відповідача [PERSON] . В силу вимог ч.2 ст.128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно до вимог ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Підставою для визнання батьківства є відомості, що засвідчують саме походження дитини від певної особи. Судом з метою з`ясування обставин у справі, сприяння позивачу у з`ясуванні обставин, які підлягають доказуванню, за клопотанням представника позивача, 24 грудня 2019 року у даній справі призначалась судова молекулярна-генетична експертиза, з метою встановлення біологічної спорідненості (наявність спільного батька) між [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на вирішення якої було поставлено запитання: Чи є біологічна спорідненість (наявність спільного батька) між [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ?. На виконання призначеної судом експертизи, судовим експертом Пасовичем О.Б. 22.01.2020 року було подано суду клопотання за №14/56/Кл-1 відповідно до якого експерт просив про надання у розпорядження експерта зразків біологічного матеріалу (крові, букального епітелію, кісткових чи тканинних решток) померлого [PERSON] . Крім цього зазначив, що спорідненість між різностатевими особами по батьківській лінії можна встановити шляхом дослідження та порівняння ДНК-профілю імовірного батька з ДНК профілями дітей. В результаті дослідження можливим буде висловитись про наявність чи відсутність біологічної спорідненості між особою, яка є імовірним батьком та кожною з осіб, що є імовірними дітьми. Під час вирішення зазначеного клопотання експерта, а також під час судового засідання, відповідачі у справі - [PERSON] , [PERSON] , а також їх представник, який є одночасно представником [PERSON] зазначив, що сторона відповідачів відмовляється від проведення забору матеріалу для проведення ДНК тесту на батьківство, що також підтверджено інформацією наведеною у клопотанні представника відповідачів від 05 березня 2020 року (а.с.80), у тому числі шляхом проведення ексгумації трупа [PERSON] з відібранням біологічних взірців, необхідних для проведення такої експертизи. Таким чином, зазначену судову експертизу не було проведено внаслідок ухилення відповідачів та відмовою їх від своєї участі у ній, у тому числі шляхом надання біологічного матеріалу. Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] ухилились від своєї участі у проведенні призначеної судом зазначеної експертизи, наданні експертові зразків біологічного матеріалу, у тому числі померлого [PERSON] , без надання якого провести експертизу не можливо. Також суд констатує, що проведення вказаної експертизи має для позивача вагоме значення, у тому числі для з`ясування усіх обставин, що засвідчують походження дитини [PERSON] від [PERSON] , який помер [INFO] . Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права, зауважив, що «на сьогодні ДНК - тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (Kalacheva v Russia, №3451/05 від 07.05.209 року). Тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогодні це єдиний метод точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини. Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору цієї категорії справ. Зазначений висновок знайшов своє відображення у постанові ВС від 18 березня 2020 року у справі №592/4443/17. В силу вимог ч.1 ст.109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або він іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Як зазначив у пункті 9 своєї постанови Пленум Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст.212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст.146 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Згідно ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Суд оцінивши, дослідивши та проаналізувавши докази, вважає, що позовні вимоги позивача про встановлення [PERSON] , який помер [INFO] батьком [PERSON] , [INFO] , підлягає до задоволення. При цьому суд, проаналізувавши докази у своїй сукупності вважає, що вони дають суду підстави зробити наведений висновок. При цьому, суд в силу вимог ч.1 ст.109 ЦПК України, визнає факт для з`ясування якого була призначена судова молекулярна генетична експертиза, оскільки відповідачі ухилились від своєї участі у її проведенні, наданні необхідного біологічного матеріалу, а висновок такої експертизи у даній справі має для позивача вагоме (вирішальне) значення. Також, суд не бере до уваги показання наданих у якості свідків [PERSON] , [PERSON] про те, що померлий [PERSON] не є батьком дитини [PERSON] , оскільки вважає, що зазначені покази не спростовують відносин, які склались між позивачем та [PERSON] до народження [PERSON] . Крім цього, суд зазначає, що покійний [PERSON] після народження [PERSON] брав активну участь у вихованні та піклуванні [PERSON] , відвідував його дні народження, навчальні та дошкільні заклади. При цьому, суд констатує, що [PERSON] за життя, тобто 17.10.2013 року склав заповіт, у користь своїх дітей та дружини, а також у користь неповнолітнього [PERSON] , заповівши останньому нерухоме майно. Однак, суд не бере до уваги надані позивачем на підтвердження своїх вимог у якості доказу акт заключення про біологічне батьківство складене «Medikal genomics», оскільки у ньому зазначено прізвище особи по відношенню до якої проводилось біологічне батьківство [PERSON] , як « [PERSON] », а тому на думку суду, зазначений доказ не може свідчити про батьківство [PERSON] по відношенню до [PERSON] та є неналежний. Крім цього, як зазначено у самому акті, вся інформація про асоціації імен надана замовником в лабораторію, а взірці ДНК не були взяті із дотриманням вимог проведення судових експертиз. Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 р. № 96/5 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення, шляхом встановлення, що громадянин України [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] є батьком [PERSON] , [INFO] , актовий запис №2710 від 19 листопада 2010 року, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції у Тернопільській області. Крім цього, суд вважає, що слід зобов`язати Тернопільський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), з урахуванням вимог Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 р. № 96/5 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за № 55/18793, внести зміни до актового запису про народження [PERSON] за №2710 від 19 листопада 2010 року, складеного Тернопільським міським відділом РАЦС, вказавши батьком [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , громадянина України. Відповідно до ч. ч.1 та 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в тому числі належать витрати, пов`язані із проведенням експертизи. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 29 січня 2020 року у справі № 367/4910/17-ц та від 02 березня 2020 року у справі № 370/27/16-ц. Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням. Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 1. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до вимог ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторони, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача [PERSON] - адвокатом Вародою П.Б. надано такі документи: - договір про надання правничої допомоги від 13 вересня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; - копію квитанції до прибуткового касового ордера №92 від 13.09.2019 року про сплату позивачем на виконання договору про надання правової допомоги від 13.09.2019 року коштів на суму 12 500 грн. Суд, вирішуючи питання розподілу витрат, має врахувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних із сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмету спору. У зв`язку з наведеним, суд з врахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Також, такий розмір витрат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Крім цього, суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування витрат, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст..41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованими. У рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лавенте проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial