Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 73 745,65 грн., з яких сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 52834,56 грн. та сума боргу з урахуванням 3% річних складає 20911,09 грн., а також судові витрати у розмірі 908 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 03.06.2015 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено Договір позики грошових коштів. У зв`язку з неповерненням грошових коштів відповідачем протягом обумовленого строку, позивачка була вимушена звернутись до суду з позовом. Так рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20.07.2018 року, з відповідача на користь позивача були стягнути грошові кошти у розмірі 257 248,04 грн. Зазначене рішення набуло чинності 24.09.2018 року та пізніше позивачем було утримано виконавчий лист. Проте, рішення Московського районного суду м. Харкова від 20.07.2018 року відповідачем не виконане, що порушує законні права та інтереси позивача. З урахуванням викладено, просить суд стягнути на її користь грошові кошти в сумі 73 745,65 грн., з яких сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 52834,56 грн. та сума боргу з урахуванням 3% річних складає 20911,09 грн., а також судові витрати у розмірі 908 грн. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.07.2021 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивачка не з`явилась, від представника позивача адвоката Шлапака С.С. надійшла заява, в якій останній позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Також зазначив, у разі неявки в судове засідання відповідача на підставі ст. 280 ЦПК України не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до приписів ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20.07.2018 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики задоволений. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 257248,04 грн. в рахунок виконання договору позики від 03.06.2015 року, щодо сплати заборгованості у розмірі 9800,00 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 10.07.2018 року. Стягнуто з [PERSON] судовий збір у розмірі 2535 грн. Рішення суду набрало законної сили 24.09.2018 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, у даній справі беруть участь ті самі особи, щодо яких вже встановлені, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20.07.2018 року у справі № 643/12693/16-ц обставини наявності боргу за договором позики між сторонами. Як убачається зі змісту зазначеного рішення суду, судом було встановлено, що 03.06.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. Відповідно до договору позики позивач передав у власність відповідача грошову суму в розмірі 205800,00 грн., що на день підписання зазначеного Договору позики було еквівалентом 9800,00 доларів США та зобов`язався їх повернути не пізніше 31.12.2015 року. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20.07.2018 року набуло законної сили 24.09.2018 року та на виконання рішення суду позивачу було видано виконавчий лист від 28.03.2019 року за № 643/12693/16-ц. Згідно інформації про виконавче провадження, на підставі виконавчого листа від 28.03.2019 року за № 643/12693/16-ц, виданого Московським районним судом м. Харкова, відкрито виконавче провадження. Позивачем у позовній заяві здійснений розрахунок інфляційних витрат за період з 25.09.2018 по 10.06.2021 у сумі 52834,56 грн. та 3% річних за період з 25.09.2018 по 10.06.2021 у сумі 20911,09 грн., а всього 73745,65 грн. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі№ 524/4946/16-ц, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики на підставі договору позики від 03.06.2015 року. Як вбачається з Інформації про виконавче провадження, на виконанні у приватного виконавця Мельниченко О.В. (м. Київ) перебуває на примусовому виконанні виконавче провадження № 63639318, де боржником є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ; стягувачем є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 3ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином, а його порушенням є невиконання, що призводить до застосування статті 625 ЦК України(статті 526, 610, 612 ЦК України). При цьому, у чинному законодавстві немає норми, яка б пов`язувала припинення зобов`язання з наявністю судового рішення та виконавчого провадження, а тому, до моменту повного та належного виконання основного зобов`язання підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України (за умови неналежного виконання основного зобов`язання). Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Положення ст. 625 ЦК України, застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання в не залежності від наявності вини в його діях. Після прийняття судом рішення про стягнення коштів, грошове зобов`язання боржника не припинилось, оскільки кредитор реально грошові кошти не отримав. Відтак, встановлені ст. 625 ЦК України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, згідно ст. 625 ЦК України. З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що на день постановлення рішення суду сума боргу відповідачем не сплачена, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, розрахунок є вірним, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved