Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому просила визнати право власності на 2/3 частини квартири та стягнення коштів за оренду житла. Позовні вимоги мотивовані тим, 26 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб серія [NUMBER]. 25.12.2003 року [PERSON] уклав договір № 15-1ВR/12-200ЗК з АКІБ «Укрсиббанк» для придбання житла та договір поруки № 15-1ВR/12-200ЗК поручителем в якому виступила [PERSON], в цей-же день було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що зареєстрований за № 8045. 12.03.2004року було укладено договір іпотеки № 15-1ВR/12-200ЗК, дані договори були укладені з метою залучення коштів на оплату придбаного житла. Спірна квартира була придбана [PERSON] за суму 149 282 грн., що еквівалентна станом на день укладення договору 28 000 дол. США, а в кредит взято було 15 000 дол. США, різницю між сумами становлять кошти в сумі 14 000 дол. США, що були отримані [PERSON] від продажу квартири, що належали їй на праві приватної власності і була набута 31 жовтня 2003 року за договором купівлі-продажу квартири, серія ВАР № 573367, зареєстрованому в нотаріальному реєстрі за № 6370, від продажу квартири у [PERSON] залишилось 14 000 дол. США. Які вона внесла як половину оплати за квартиру. Також відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України» норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 р., майно було надбано 25 грудня 2003 року а шлюб зареєстровано 26 грудня 2003 року, тобто нормами чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу( ст.. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України). У зв'язку з тим, що кредит за спірну квартиру було виплачено із спільних коштів подружжя, тому [PERSON] просить визнати право власності на ? квартири [ADDRESS]. 26 червня 2013 року Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, шлюб було розірвано. Позивач та Представник позивача в судовому засіданні позов підтримали та просила його задовольнити в повному обсязі, надавши пояснення зазначені в позові. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав повністю, та просив відмовити в задоволенні. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував повністю, та просив відмовити в його задоволені. Вислухавши позивачку, представника позивачки, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 31.10.2003року [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] та [PERSON] відповідно до якого [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], якій зареєстровано в реєстрі за № 6370. 25.12.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири зареєстрованого в реєстрі № 8043, відповідно якого [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 25.12.2003 року [PERSON] уклав кредитний договір № 15-1ВR/12-200ЗК з АКІБ «Укрсиббанк» відповідно до якого [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 15 000 дол. США. 25.12.2003 року [PERSON] було укладено договір поруки № 15-1ВR/12-200ЗК з АКІБ «Укрсиббанк» про зобов'язання перед кредитором у повному обсязі, що виникають з кредитного договору № 15-1ВR/12-200ЗК. 20 березня 2004 року [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено договір іпотеки № 15-1ВR/12-200ЗК, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. 26 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб серія [NUMBER]. (а.с. 11). 26 червня 2013 року Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, шлюб було розірвано. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] набув право власності на спірну квартиру [ADDRESS], до укладення шлюбу, дана обставина сторонами не оспорювалась. Договір купівлі-продажу спірної квартири від 25.12.2003 року відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, недійсним визнано не було. Відповідно до ч. 1.2, ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1.2, ст. 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Згідно із ст. 316 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім»ю України, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Правовий статус майна, як спільної сумісної власності подружжя, нажитого в період шлюбу, визначений статтею 22 КпШС України, про що також зазначено у ст. 16 Закону України «Про власність» у ред. від 07.02.1991 року. Разом з тим, ст. 24 КпШС України визначала, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно ст. 17 Закону України «Про власність» у ред. від 07.02.1991 року, який був чинний на час існування спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Отже, в даному випадку виключається можливість визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін по справі. Разом з тим, позивачкою також суду не доведено розмір її частки у власності, зареєстрованої на ім»я відповідача при придбанні останнім квартири, ступінь участі позивачки працею і коштами в цьому. Пояснення позивачки про те, що її вклад у вартість квартири становить половину коштів, які вона особисто заощадила за рахунок продажу належної їй квартири за договором купівлі-продажу квартири, серія ВАР № 573367, зареєстрованому в нотаріальному реєстрі за № 6370 (а.с. 15-16), та із отримуваної неї заробітної плати, за продаж квартири у сумі 14000 дол. США суд до уваги прийняти не може, оскільки дані твердження будь-якими належними та допустимими доказами не доведені та будь-яка письмова угода щодо цього між сторонами відсутня. Сам по собі факт без визначення ступеня участі позивачки працею та недоведення внесення коштів у придбання часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на 3/4 спірного нерухомого майна. Також, як встановлено в судовому засіданні, що позивач не зверталась до суду з позовними вимогами щодо поділу майна подружжя після розірвання шлюбу та не встановлено частку внесених коштів кожного із подружжя на придбання спірної квартири. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів, що надаються учасниками процесу. Також ст. 60 ЦПК України передбачено обов'язок доказування сторонами тих обставин на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків передбачених ч. 3 ст. 61 ЦПК України. За вищевикладених обставин суд вважає, що заявлені вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed