Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з останнього на свою користь аліменти на утримання їхніх двох дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня предявлення позову. В обґрунтування позовних вимог, позивачка в позовній заяві посилалася на те, що від шлюбу з відповідачем має двох неповнолітніх дітей, які проживають разом з позивачем. Відповідач має брати участь в матеріальному забезпеченні дітей, проте не робить цього. У підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позову задовольнити з підстав у ньому викладених. Відповідач у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Вислухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] є батьками двох дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO] (а.с. 6, 7). Також встановлено, що діти сторін перебувають на матеріальному утриманні своєї матері, у звязку з чим позивач потребує матеріальної допомоги на утримання дітей від їхнього батька. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. \~ Згідно ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частинами 2,3 ст. 183 СК України визначено: якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Пунктом 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм СКУ при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006р. передбачено, що суд при визначені розміру аліментів, повинен врахувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. У цій справі суд приходить до висновку про те, що визнання позову відповідачем у підготовчому судовому засіданні не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. Зясувавши позицію сторін та оглянувши докази в межах заявлених вимог суд вважає, що в наявності вбачаються законні підстави ухвалити рішення для задоволення позову, оскільки відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного і сімейного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей до досягнення старшою дитиною повноліття. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з огляду на те, що позивачка при предявленні позову була звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 141 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір необхідно стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved