Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Луганськтепловоз» про стягнення заборгованості з оплати лікарняного, посилаючись на наступне. З 12.09.2006 по теперішній час вона працює в Публічному акціонерному товаристві «Луганськтепловоз». В період з 05.09.2014 по 09.01.2015 вона перебувала на лікарняному, за який була нарахована, але не виплачена оплата в сумі 37520,28 грн. Роботодавець не оплатив їй вказаний лікарняний за вказаний період, посилаючись на брак коштів та інші неповажні причини, тому [PERSON] була змушена звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості з оплати лікарняного в розмірі 37520,28 грн. Відповідач надав до суду письмові заперечення проти цивільного позову в яких вказав, що оплата за лікарняним листом [PERSON] була включена до особистого рахунку з нарахування заробітної плати за жовтень 2014 року. Сума нарахованої допомоги по лікарняному листу за період з 05.09.2014 по 08.01.2015 р. за 126 календарних днів складає 37 520,28 грн. Заяву-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення, включаючи суму, нараховану [PERSON], здано 20 листопада 2014 року за № 866-133 до Жовтневої міжрайонної виконавчої дирекції ЛОВ ФСС з ТВП для здійснення фінансування виплати. Загалом у заяві-розрахунку 200 осіб. Жовтневе відділення Фонду у встановлені строки вказану заяву не профінансувало, оскільки з 01 січня 2011 року згідно з унесеними до ст. 7 Закону № 2240 змінами, страховий стаж - це період (строк), упродовж якого особа підлягала загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, та зі який щомісяця сплачено нею та роботодавцем або нею страхові внески в сумі не меншій за мінімальний страховий внесок. Для розрахунку середньоденної заробітної плати для обчислення допомоги [PERSON] в розрахунковий період включено заробітну плату за липень та серпень 2014 року, за які страхові внески не нараховані, не перераховані та персоніфіковані дані не сдані. Тому, виходячи з листа ФСС від 03.06.2016 р. № 01-10-259, допомога взагалі не повинно було нараховуватися. У разі прийняття законодавцем змін до Закону № 1669, або будь-яких інших змін у законодавстві у подальшому, ПАТ «Луганськтепловоз» вживе усі необхідні заходи щодо дотримання діючого законодавства. Також ПАТ «Луганськтепловоз» з метою підтримки робітників, що опинилися в скрутному фінансовому стані, зокрема, [PERSON], було прийнято рішення щодо виплати матеріальної допомоги та на виконання колективного договору ПАТ «Луганськтепловоз» надало матеріальну допомогу [PERSON] за 2015 рік у сумі 1710,00 та за 2016 рік - 1930,00 грн., що свідчить про реальне виконання ПАТ «Луганськтепловоз» своїх обов'язків по відношенню до працівників. Тому ПАТ «Луганськтепловоз» просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Позивач в судовому засіданні присутня не була, надала заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача в судове засідання не зявилася, надала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та заперечувала проти задоволення вимог заявника. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правідносини. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] серії АР № 150057, вона 12 вересня 2006 року була прийнята до ВАТ «Холдингова компанія «Луганськтепловоз» (підприємство перейменовано у ПАТ «Луганськтепловоз») учнем слюсаря-електромонтажника. Згідно з копією паспорта громадянина України серії ЕН 986646, виданого 25 червня 2014 року Жовтневим РВ у м. Луганську УДМС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], з 09.07.1997 зареєстрована в [INFO]. [PERSON] звернулася до медико-санітарної частини ПАТ «Луганськтепловоз», де 05.09.2016 їй було видано листок непрацездатності серії АГО № 341142, дані у графі «Діагноз первинний» - «Вагітність 30 тижнів», дані у графі «Діагноз заключний» - «Передбачуваний термін пологів 12.11.2014». Суд зазначає, що посилання позивача на певну редакцію статті 256 КЗпП України є неналежними, адже станом на час виникнення спірних правовідносин вказана стаття викладена у повністю іншій редакції, ніж та, що вказана у позовній заяві. Згідно із ст. 253 КЗпП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Відповідно до ст. 255 КЗпП України види матеріального забезпечення та соціальних послуг за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням працівникам, а в деяких випадках і членам їх сімей, умови їх надання та розміри визначаються законами України з окремих видів загальнообов'язкового державного соціального страхування, іншими нормативно-правовими актами, які містять норми щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування. Згідно із ст. 5 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування ( в редакції, яка була чинною станом на час виникнення спірних правовідносин) загальнообов'язкове державне соціальне страхування громадян України здійснюється за принципами, зокрема: - законодавчого визначення умов і порядку здійснення загальнообов'язкового державного соціального страхування; - обов'язковості фінансування страховими фондами (установами) витрат, пов'язаних із наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг, у обсягах, передбачених законами з окремих видів загальнообов'язкового соціального страхування; - солідарності та субсидування; - державних гарантій реалізації застрахованими громадянами своїх прав; - цільового використання коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 6 вищевказаних Основ страховиками є цільові страхові фонди з: пенсійного страхування; медичного страхування; страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням; страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань; страхування на випадок безробіття. Страхові фонди беруть на себе зобов'язання щодо надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (тут і далі за текстом рішення в редакції, яка була чинною станом на час виникнення спірних правовідносин) фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється районними, міжрайонними, міськими виконавчими дирекціями відділень Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами відділень Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Районні, міжрайонні, міські виконавчі дирекції відділень Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви. Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 27 вищенаведеного Закону страхувальник має право на фінансування з коштів Фонду фактичних витрат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» страховик зобов'язаний забезпечувати фінансування матеріального забезпечення та надання соціальних послуг відповідно до цього Закону. Порядком фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22.12.2010 року № 26 встановлено, що підставою для фінансування страхувальників-роботодавців робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Для отримання коштів Фонду для виплати матеріального забезпечення застрахованим особам, нарахованого страхувальником, страхувальник звертається до робочого органу Фонду за місцем обліку в органи Фонду або за місцем обліку, зазначеним в Державному реєстрі загальнообовязкового державного соціального страхування, із заявою-розрахунком за підписом керівника та головного бухгалтера, засвідченою печаткою підприємства. Як встановлено судом, ПАТ «Луганськтепловоз» виконало вищенаведені положення чинного законодавства, провівши нарахування матеріального забезпечення [PERSON] з 05.09.2014 по 08.01.2015 та оформивши заяву-розрахунок на суму 37520,28 грн. Вказана заява-розрахунок разом з іншими документами була передана до Жовтневої міжрайонної ВД Луганського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності. Однак, фінансування відділенням Фонду для виплати роботодавцем матеріального забезпечення з тимчасової втрати працездатності [PERSON] не було проведено. Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 29 застраховані особи мають право оскаржувати відповідно до законодавства дії страховика, страхувальника-роботодавця щодо надання матеріального забезпечення та соціальних послуг. Позивач [PERSON] не оскаржувала рішення, дії чи бездіяльність відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності щодо не проведення фінансування відповідача за відповідними виплатами. У звязку із викладеним суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах відповідачем не було допущено порушень прав позивача, а отже у задоволенні позову належить відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і судові витрати з боку відповідача, які підлягають розподілу, у справі відсутні.

Outcome: dismissed