Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, вказуючи, що з 16 серпня 2014 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя малолітнього сина [PERSON]. Стверджує, що одруження з відповідачем виявилось невдалим, у них різні характери, відсутнє взаєморозуміння і довіра. Прийшла до висновку, що примирення неможливе. Проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують. А тому, просить шлюб з відповідачем розірвати та залишити її дошлюбне прізвище. В судовому засіданні підтримала позовні вимоги просить їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, згідний на розірвання шлюбу. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог немає. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. З 16 серпня 2014 року сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі, згідно свідоцтва про шлюб [NUMBER], виданого 16 серпня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Гощанського районного управління юстиції в Рівненській області. Сторони не ведуть спільне господарство, проживають окремо, не підтримують подружні стосунки, примирення між ними неможливе. При взаємовідносинах, які склались між сторонами, суд вважає, що сім'я існує формально, збереження її неможливе. За таких обставин суд приходить до висновку, що причини, які спонукали позивача на полягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, спільне проживання сторін є неможливим. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Зазначений принцип міжнародної норми права констатує ту обставину, що малолітня дитина як правило більше потребує саме материнської любові, турботи і розуміння, згідно із принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про те, що малолітнього сина сторін необхідно залишити проживати з матір'ю, що не позбавляє батька права на особисте спілкування із сином та прийняття участі у його вихованні. У відповідності до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до норми вказаної статті, при розірванні шлюбу кожен із подружжя має право зберегти спільне прізвище або відновити дошлюбне. Це право може бути реалізоване лише у момент припинення шлюбу у разі його розірвання. Право змінити спільне прізвище на дошлюбне має лише той з подружжя, хто обрав спільне прізвище при укладенні шлюбу. При цьому, той з подружжя, чиє прізвище він носить, не може заборонити йому продовжувати іменуватися цим прізвищем після розірвання шлюбу. Як видно із свідоцтва про шлюб, дошлюбне прізвище позивача «[PERSON]». Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачу необхідно присвоїти її дошлюбне прізвище «[PERSON]». А тому, позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved