Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті її чоловіка [PERSON], [INFO], яка наступила 13.12.2015 року у смт. Старобешеві Донецької області, за адресою: смт. Старобешевка, вул. Дружби, буд. 14 Донецької області. В обґрунтування заяви зазначила, що 13.12.2015 року помер її чоловік [PERSON], [INFO], у смт. Старобешеві Донецької області. Чоловік мав реєстрацію за адресою їх сумісного проживання в [INFO]. Смерть чоловіка наступила під час відвідування дітей та онуків за місцем колишнього мешкання за адресою: смт. Старобешевка, вул. Дружби, буд. 14 Донецької області. Про смерть чоловіка було складено відповідне свідоцтво українською мовою сімейним лікарем [PERSON] Поховавши чоловіка, заявник звернулась до Московського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ХМУЮ для отримання свідоцтва про смерть, на що отримала лист № 558/11-04-05 про неможливість реєстрації факту смерті та отримання документу з підстав оформлення медичної документації закладами, які розташовані на території, непідконтрольній українській владі, відсутність підпорядкування медичного закладу у відповідності до відомчої підпорядкованості, що ставить під сумнів легітимність оформлення медичного документа про смерть. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання законних підстав для припинення шлюбу та отримання виплат на поховання [PERSON] Заявник [PERSON] в судовому засіданні подану заяву та викладені в ній доводи підтримала в повному обсязі. Допитана за її згодою в якості свідка, [PERSON] пояснила, що [PERSON] був її чоловіком, з яким вона проживала за адресою: [INFO], останні 4 роки. [PERSON] на початку 2015 року поїхав в Казахстан, де йому стало погано та було встановлено необхідність операції у зв'язку із онкологічним захворюванням. У [PERSON] є брат на Донбасі, який запропонував зробити операцію в м. Донецьк, що і було зроблено. Після операції вони повернулись до м. Харкова. В жовтні 2015 року [PERSON] стало погано та вони знову поїхали на консультацію в м. Донецьк. У зв'язку із подальшим погіршенням самопочуття [PERSON], до м. Харкова вони не повернулись, і [PERSON] помер в смт. Старобешевка Донецької області. Заявник зазначила, що вона була разом з [PERSON], доглядала його та поховала. Останній помер вдома за адресою: Донецька область, смт. Старобешевка, вул. Дружби, буд. 14. Представник заінтересованої особи - Московського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника РАЦС, не заперечував проти заявлених вимог. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що знає заявника [PERSON] близько 40 років, та остання є її подругою. [PERSON] є чоловіком заявника, останній проживав в м. Харкові за адресою заявника. Про те, що [PERSON] помер, свідок знає зі слів заявника. [PERSON] свідок знала, спілкувалась з ним в 2015 році, останньому робили операцію в 2015 році в Донецькій області. Після проведення операції [PERSON] повернувся в м. Харків, потім поїхав на консультацію в м. Донецьк. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що заявник [PERSON] є її матірю, а [PERSON] чоловіком останньої. [PERSON] та [PERSON] проживали в м. Харкові за адресою: [ADDRESS] разом з нею. [PERSON] хворів, у нього було онкологічне захворювання, яке пізно виявили. Влітку [PERSON] прооперували в м. Донецьку, в жовтні 2015 року на дослідженні встановили метастази. До Харкова він не повернувся, лікувався в м. Донецьку, де у нього проживає брат, який допомагав фінансово у зв'язку із хворобою. Вказані обставини свідок знає особисто від [PERSON] Свідок на похоронах не була, про його смерть знає зі слів матері. Суд, заслухавши пояснення заявника, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб 22.09.2015 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії І-ВЛ № 272240. Відповідно до даних паспорту [PERSON] серії КС146348, виданого 08.02.2003 року Тельманівським РВ УМВС України в Донецькій області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. Згідно довідки № 113, виданої ЖК «Восход», [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою з 26.11.2014 року. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявником надано суду лікарське свідоцтво про смерть № 89 форми 106/о, затвердженої наказом МОЗ України, та довідку про причину смерті № 89, видані 14.12.2015 року КЗОЗ «Центр первинної медичної медико санітарної допомоги в Старобешивському районі» Департаменту охорони здоровя Донецької облдержадміністрації. Вказані документи оформлені українською мовою та містять печатки МОЗ України. З вказаних свідоцтва та довідки вбачається, що [PERSON], [INFO], помер 13.12.2015 року, причина смерті ракова інтоксикація, рак тіла шлунку. В матеріалах справи міститься лист Московського ВДРАЦС ХМУЮ № 558/11-04-05 від 09.02.2016 року, в якому вказаним відділом зазначено, що згідно роз'яснення Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 16.12.2015 року за № 825 08.01/01-14, що надіслано для врахування в роботі органів державної реєстрації актів цивільного стану, медичні документи, оформлені медичними закладами, які розташовані на території, неподконтрольній українській владі, вказують на те, що відсутнє підпорядкування медичного закладу у відповідності до відомчої підпорядкованості, що ставить під сумнів легітимність оформлення медичного документа про смерть. Таким чином, наявне лікарське свідоцтво про смерть № 89, видане 14.12.2015 року на [PERSON], не може бути підставою для державної реєстрації смерті. Відповідно до п. 8 ч. 1\~ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Згідно ч. 1\~ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Пунктом 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених\~наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року № 52/5, встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Як вбачається з правових позицій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в інформаційному листі щодо окремих питань застосування Закону України від 4 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами 4 України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Враховуючи наведене вище та оцінюючи зібрані у справі докази і їх сукупності, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення заяви [PERSON] та встановлення факту смерті її чоловіка.

Outcome: approved