Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] селищної ради Вінницької області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що за заявою [PERSON](баби позивача) з її присадибної ділянки [PERSON](мамі позивача) виконавчий комітет [PERSON] селищної ради рішенням №16 від 27.02.1992 року виділив 0,05га для будівництва житлового будинку. 31.02.1992 року матері позивачки [PERSON] був виданий паспорт на забудову, районним архітектором виготовлений проект забудови земельної ділянки індивідуального забудовника. Відповідно проекта забудови, акта виносу в натурі земельної ділянки забудовника проїзд на садибу [PERSON] зі сторони вулиці, прохід також зі сторони вулиці шириною 1 метр. Проїзд та прохід можливий тільки через земельну ділянку [PERSON] Між [PERSON], [PERSON] була домовленість про спільне користування проїздом та стежкою на присадибній ділянці [PERSON] 25.08.2015 року [PERSON] в своїй заяві на ім`я голови [PERSON] селищної ради не заперечувала проти того, щоб земельною ділянкою(проїздом) користувалися [PERSON] та [PERSON]. З 1992 року мати позивача [PERSON] користувалась проїздом через земельну ділянку. Завозились будматеріали, після закінчення будівництва проїзд використовувався для обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами. З 2008 року по 2015 рік позивач без проблем користувалась проїздом через земельну ділянку [PERSON] 31 жовтня 2008 року [PERSON] подарувала житловий будинок з господарськими спорудами по провул.Макаренка1, буд.1а, позивачці. [PERSON] 08 серпня 2008 року приватизувала свою присадибну ділянку, отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку і договором дарування від 03.07.2009 року подарувала її позивачу. В 2006 році [PERSON] подарувала дім з господарськими спорудами [PERSON], який звернувся з заявою про приватизацію присадибної ділянки біля будинку по провул.Макаренка,1 в 2015 році. 17 серпня 2015 року сесія [PERSON] селищної ради винесла рішення №762 про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для передачі земельної ділянки у власність [PERSON] 24 червня 2015 року сільським головою [PERSON] ФОП [PERSON] [PERSON], землекористувачів сусідніх земельних ділянок [PERSON], [PERSON], [PERSON] селищною радою, [PERSON], склали акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання [PERSON] п.3 даного акта стверджує, що землекористувачами суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж земельних ділянок не заявлено. В одному з примірників акта позивач власноручно написала свої претензії, в другому примірнику її підпис відсутній. 11.08.2015 року позивачем подана заява на ім`я голови [PERSON] селищної ради з проханням заборонити приватизацію земельної ділянки [PERSON] Потім 18.08.2015 року за №349 позивачем подана заява голові виконкому селищної ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації на проїзд до її будинку, та 25.08.2015 року подана заява голові виконкому, в якій позивач просила проїзд до будинку залишити у спільному користуванні з [PERSON] В подальшому позивач неодноразово зверталась до голови виконкому селищної ради для вирішення даного питання. Однак відповіддю від 04.09.2015 року №0217-353 зазначено: «Оскільки ваше право користування земельною ділянкою було припинене, ви не можете бути субєктом земельних відносин, в тому числі права встановлення земельного сервітуту» 28 лютого 2017 року вона отримала копію рішення 2 серії 7 скликання від 10.12.2015 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для передачі у власність [PERSON]В.» 09.03.2017 року отримала відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно земельної ділянки [PERSON] Вважає свої права землекористувача та власника земельної ділянки грубо порушені, тому просила винести рішення, котрим визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку [PERSON] за адресою Вінницька область, Тростянецький район, смт.Тростянець, провул.Макаренка,1, земельна ділянка розміром 0,1162га, кадастровий номер 052155100:02:007:0133. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої вимоги за обставин викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити повністю. Представник позивача адвокат [PERSON] вимоги [PERSON] підтримав, просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що з 1992 року по 2015 рік сторони користувались даним проїздом за спільною згодою та між ними не виникало питань стосовно належності даної земельної ділянки. Все почалось з 2015 року, коли відповідач почав чинити перешкоди, що виразилось в перекриванні дороги, потім [PERSON] висипав камінці на проході, чим створив перешкоду в користуванні земельною ділянкою [PERSON] Вона неодноразово зверталась до селищної ради з заявами про вирішення питання про спільне користування земельною ділянкою. В подальшому зверталась до селищної ради із скаргою про вирішення конфлікту. Однак отримувала відписки, що [PERSON] являється власником земельної ділянки, тому слід вирішувати питання з ним та при необхідності укладати з ним договір сервітуту. Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дійсно вона являється матірю позивачки [PERSON] В 1992 році її мати [PERSON] подарувала частину належної їй земельної ділянки площею 0,05га. [PERSON] побудувала на ній житловий будинок і спільно з матірю обробляли земельну ділянки, що прилягала до даного будинку та будинку матері. Майже 23 роки вони спільно користувались проїздом до будинків, між ними була домовленість про спільне користування. Потім коли мати подарувала свій будинок синові [PERSON] сторони також спільно користувались проїздом, ніколи не виникало питань стосовно даної земельної ділянки. Коли почався процес приватизації [PERSON] категорично відмовився від виділення частини земельної ділянки для спільного користування з земельної ділянки, яка була подарована йому матірю. На неодноразові звернення він не реагував. Стверджує, що без даного проїзду її дочка не може повноцінно користуватись своєю власністю, тому підтримала позицію позивача та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо вимог позивача, пояснивши, що позивачем в описовій частині позовної заяви вказується на існування конфлікту між ними та селищною радою. Посилання, які зазначені в позові не підтверджують тих вимог, які безпосередньо ставляться суду. На його думку відповідачем по справі дійсно являється [PERSON] селищна рада як орган місцевого самоврядування, до правомірних дій якого входить надання фізичній особі у власність земельної ділянки. [PERSON] на його думку в даному спорі являється третьою особою на стороні відповідача. Так дійсно [PERSON] мати подарувала житловий будинок по першому провул.Макаренка, 1, смт.Тростянець з правом набуття права власності на земельну ділянку, яка закріплена за даним будинком без зміни цільового призначення. Він дотримавшись усіх процедур отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку, яка закріплена за даним будинком, тобто на даний час він являється власником земельної ділянки і має право використовувати її за своїми потребами. Вважає, що власник має сам піклуватись за свої права. Стверджує, що при зверненні до суду спосіб захисту порушеного права обирає позивач. Твердження представника позивача про визнання недійсним правочину, як позовна вимога, вважає неправильним, адже свідоцтво про право власності на земельну ділянку являється документом, що посвідчує право власності особи на певне майно, однак не є правочином, тобто дією. В матеріалах справи відсутні жодні документальні докази виділення земельної ділянки в спільне користування. В даному випадку усі дискусії, суперечки, пояснення ї зауваження виникають безпосередньо з [PERSON] селищною радою, однак жодних позовних вимог до них позивачем не ставиться. Вказує, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, тому просив відмовити в позові. Представник відповідача [PERSON] селищної ради Вінницької області [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що селищна рада як орган місцевого самоврядування в своїй діяльності керується безпосередньо законами України. При вирішенні земельних спорів зокрема Земельним Кодексом України. Стаття 120 ЗК стверджує, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Так дійсно спочатку [PERSON] приватизовувала земельну ділянку площею 0,05га розташовану по першому провулку Макаренка, біля житлового будинку 1а, смт.Тростянець. В подальшому дану земельну ділянку було подаровано [PERSON] Відповідач [PERSON] після отримання по договору дарування житлового будинку звернувся до селищної ради з заявою про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки. 17.08.2015 року рішенням №762 58 сесії 6 скликання [PERSON] селищної ради [PERSON] надали дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) для передачі її у власність площею 0,11га для будівництва та обслуговування жилого будинку по І провул. Макаренка, 1, смт.Тростянець. При приватизації не було зазначено що є якісь проїзд, стежки, тому в документації цього не прописано. Однак коли проектною організацією виготовлялась технічна документація на земельну ділянку, ними було підготовлено проект договору сервітуту, який підписаний [PERSON] а позивач відмовилась підписувати його. Питання відсутності відмови та претензій до акту погодження меж гр.[PERSON] в усіх примірниках акту не змогла пояснити. Третя особа ФОП [PERSON] допитаний в судовому засіданні пояснив, що він являється виконавцем проектних робіт по оформленню земельних ділянок. Після того, як замовником, в даному випадку [PERSON] було подано заяву про виготовлення технічної документації ним перевірялись усі умови, щоб було найкраще для всіх землекористувачів. Порушень межових знаків не було та не могло бути в апріорі, адже земельна ділянка має всі координати і при занесенні даних до публічної карти жодної накладки не виникло, тобто порушень межових знаків немає. Так дійсно для зручності користування суміжною земельною ділянкою ним було розроблено проект договору сервітуту , який підписаний [PERSON] Даний проект підшитий до технічної документації. Селищна рада при затвердженні технічної документації приймає до уваги даний договір. Що стосується акту погодження меж, то в ньому ставляться підписи всіх сусідніх землекористувачів. У разі непогодження одного з сторін приватизація не зупиняється. В акті пишуться зауваження і відмова, дана відмова повинна бути прописана в усіх примірниках акту. Чому в даному випадку лише прописано в одному примірнику йому невідомо. Після складання акту виготовляється технічна документація та подається на затвердження на підставі даного акта. Накладок на сусідні земельні ділянки на Публічно-кадастровій карті немає, тобто межі даної земельної ділянки належної [PERSON] встановлені вірно. Крім того, відповідно до абз.9 ст.55 ЗУ «Про землеустрій» встановлено, що для підписання договору на виконання робіт з замовником йому достатньо, щоб останній надав правовстановлюючий документ на житловий будинок, тоді він має право почати здійснювати обміри та готувати технічну документацію. Інше питання затвердження, якщо виникають заперечення. Це вирішує селищна рада. Коли йому давали акт, не було відомо що [PERSON] не погоджується з встановленими межами. За власної ініціативи ним було розроблено проект договору сервітуту, який він надав замовнику на підпис, а той в свою чергу мав ознайомити сторони. Після заяви третьої особи на стороні відповідача [PERSON] про наявність договору сервітуту позивач заявила про те, що не знала про існування договору сервітуту, їй лише показували акт прийому-передачі межових знаків. В свою чергу представник позивача зазначив, що при підготовці справи до судового розгляду ними було витребувано документацію на право власності на земельну ділянку [PERSON] та вони бачили даний сервітут, він їх не влаштовує, оскільки межі не доходять до її будинку. В свою чергу представник відповідача [PERSON] в своїх поясненнях додав, що за вказаними поясненнями позивача та її представника, в технічній документації на земельну ділянку належну [PERSON] було передбачено договір Сервітуту, однак позивач не погоджуючись з його умовами, жодного заперечення, зауваження чи пропозиції не надала, зауваження прописані лише в одному примірнику акта прийому-передачі межових знаків, причому в примірнику, який знаходився у самої позивачки, чому немає в інших примірниках невідомо. Тобто технічна документація виготовлена на законних підставах. Заслухавши доводи та пояснення сторін і їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи і додатково надані письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом\~кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст.15, ч. 1 ст.3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. При розгляді справи суд повинен всебічно та повно дослідити всі обставини справи, з метою усунення всіх суперечностей, розглянути всі доводи сторін та винести обґрунтоване, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.3 ст.213 ЦПК України). Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~Основним Законом України\~принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Судом беззаперечно встановлено, що рішенням виконкому [PERSON] селищної ради №16 від 27.02.1992 року по заяві [PERSON] з її присадибної ділянки [PERSON] виділено 0,05га для будівництва житлового будинку(а.с.6). 31.03.1992 року [PERSON] отримала паспорт на забудову(а.с.7), районним архітектором виготовлений проект забудови земельної ділянки індивідуального забудовника(а.с.8-9). В подальшому [PERSON] відповідно до договору дарування жилого будинку від 31.10.2008 року подарувала житловий будинок, що розташований в смт.Тростянець, вул.Макаренка1, будинок 1а, Тростянецького району Вінницької області [PERSON](а.с.11). З витягу про державну реєстрацію прав КП «Тульчинське МБТІ» встановлено, що будинок №1а, в смт.Тростянець, по провул.Макаренка1, належить на праві власності [PERSON](колишнє прізвище [PERSON]) на підставі договору дарування від 31.10.2008 року(а.с.12). Відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №479869 від 08.08.2008 року земельна ділянка площею 0,0537га розташована в смт.Тростянець, провул.Макаренка1, для будівництва та обслуговування жилого будинку належить [PERSON](а.с.14). Згідно зі статтею 10 ЦК УРСР, в якій розкрито зміст правоздатності громадян, громадяни, серед іншого, можуть відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно. Частиною першою статті 125 Земельного кодексу України (на час виникнення спірних правовідносин) передбачалося, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Частиною першою статті 126 Земельного кодексу України (на час виникнення спірних правовідносин) було визначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Отже на підставі чинного законодавства [PERSON] подарувала належну їй земельну ділянку своїй дочці позивачці [PERSON], на підставі договору дарування посвідченого 03.07.2009 року за реєстровим номером 916, що підтверджується відміткою зробленою в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №479868 від 08.08.2008 року(а.с.14). [PERSON] в свою чергу договором дарування від 08.09.2006 року серії ВЕВ №433719 подарувала належний їй житловий будинок 1 по провул.Макаренка1, смт.Тростянець Вінницької області [PERSON] 24 червня 2015 року сільським головою [PERSON] ФОП [PERSON] [PERSON], землекористувачами сусідніх земельних ділянок [PERSON], [PERSON], [PERSON] селищною радою, [PERSON], склали акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання [PERSON] 17.08.2015 року рішенням 58 сесії 6 скликання №762 [PERSON] селищної ради Тростянецького району Вінницької області [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) для передачі земельної ділянки у власність площею 0,11га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд із земель житлової і громадської забудови [PERSON] селищної ради по провул.Макаренка1, буд.1 смт.Тростянець (а.с.15). Після цього позивач [PERSON] зверталась до голови селищної ради [PERSON] з заявами про можливість залишити проїзд до її земельної ділянки в спільному користуванні, виключивши її з земель наданих в приватизацію [PERSON]В.(заяви датовані 18.08.2015, 25.08.2015, 27.05.2015, 11.09.2015, (а.с.17-24). Питання регулювання земельних відносин у межах населених пунктів вирішується виключно на пленарних засіданнях сільських, селищних, міських рад відповідно до ч.1 п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Позивачка стверджує, що не підписувала [PERSON] прийому-передачі межових знаків від 24.06.2015 року(а.с.29) , що підтверджується актом обстеження землекористування [PERSON], затвердженого селищним головою [PERSON] 15.10.2015 року, відповідно в якому зазначено, що в [PERSON] прийому- передачі межових знаків на зберігання вказано чим закріплені межові знаки між сусідніми ділянками. Зокрема: від [PERSON] суміжна межа закріплена металевими кілками і натягнута металева сітка; від [PERSON] суміжна межа закріплена деревяними кілками(умовна межова лінія) та цегляна стіна (угол жилого будинку); від [PERSON] частина суміжної межі закріплена металевими коликами і натягнута металева сітка, а частина закріплена деревяними коликами і натягнута сітка. Порушень межових знаків не виявлено. (а.с.28). Акт підписаний комісією в складі депутатів [PERSON], [PERSON], [PERSON], землевпорядника [PERSON] [PERSON] складено в звязку з відмовою [PERSON] підписувати акт прийому-передачі межових знаків на зберігання. Позивачка [PERSON] 08.08.2015 року зверталась до [PERSON] селищної ради із скаргою про спільне користування заїздом до її житлового будинку(а.с.25) На що [PERSON] селищною радою неодноразово їй було надано відповідь , що оскільки договором дарування від 08.09.2006 року житловий будинок належить на праві власності [PERSON] таким чином разом з правом власності йому перейшло право користування земельною ділянкою, призначеною для її обслуговування відповідно до ст.120 ЗК України. Відповідно до ч.1,2 ст.120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Отже позивачу [PERSON] на підставі договору дарування разом з правом власності на житловий будинок перейшло право власності на земельну ділянку на якій розташований зазначений будинок та яка призначена для його обслуговування. Будь-яких прав на користування частиною земельної ділянки(проїздом) спільно з [PERSON] не передано за договором дарування. Аналогічно [PERSON] відповідно до договору дарування разом з правом власності на жилий будинок перейшло право користування земельною ділянкою, призначеною для його обслуговування, площею 0,11га. На підставі п.а ч.3 ст.116 ЗК України громадяни мають право на безоплатну передачу земельних ділянок у власність у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні. Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам встановлені ст.121 Земельного Кодексу України. 10.12.2015 року рішенням 2 сесії 7 скликання [PERSON] селищної ради Тростянецького району Вінницької області №27 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) по складанню правовстановлюючого документа на право власності на земельну ділянку [PERSON] загальною площею 0,1162га, яка розташована в смт.Тростянець, І провулок Макаренка, 1(кадастровий номер земельної ділянки 0524155100:02:007:0133). Передано у власність дану земельну ділянку [PERSON]В.(а.с.37). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності земельна ділянка площею 0,1162га в смт.Тростянець провул.Макаренка1, 1, Вінницька область зареєстрований на праві власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності (а.с.39). Твердження третьої особи на стороні позивача [PERSON], яке підтримано позивачем, про те, що в електронному вигляді земельні ділянки сходяться, а в паперовому ні, адже Державні акти на право власності на земельні ділянки не сходяться по межам, не підтверджено в судовому засіданні жодним належним та допустимим доказом, тому не береться судом до уваги. З наданих позивачу розяснень відповідей за 2015-2016 роки(а.с.31-36) [PERSON] селищною радою неодноразово вказувалось про можливість укладення земельного сервітуту між власниками [PERSON] та [PERSON], однак жодних дій по вчиненню даного правочину позивачем не вчинялись. Відповідно до ч.3 ст.158 ЗК України Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Крім того, суд звертає увагу на те, що у разі незгоди власників або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, спір вирішується судом (частина 5 ст.158 ЗК). У такому разі, як зазначив Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», суд перевіряє правильність рішення органу місцевого самоврядування та вирішує спір по суті. Судом встановлено, що в досудовому порядку сторони не вирішували земельний спір, зокрема не розглядалось питання між сторонами про укладення договору сервітуту, проект якого наявний в технічній документації на земельну ділянку [PERSON] Згідно із частиною 2 ст.77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб , що виникають в результаті рішень дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування вирішуються в судовому порядку. З огляду на встановлені судом обставини справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення сторін, судом встановлено, що відповідачем [PERSON] селищною радою права власника позивача [PERSON] щодо земельної ділянки, яка належить їй на праві власності площею 0,0537га та права [PERSON] як власника суміжної земельної ділянки не порушені. Ними неодноразово давались розяснення про порядок вирішення спору про користування спірною земельною ділянкою. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК України\~визначає, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст. 387 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦКУ), ( ст. 3 ЦПК України). Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 13 Конституції України визначає, що земля та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є обєктами права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Право власності на землю відповідно до ст.14 Конституції набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст.57 ЦПК України). Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем ставиться вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку [PERSON] за адресою Вінницька область, Тростянецький район, смт.Тростянець, провул.Макаренка,1, земельна ділянка розміром 0,1162га, кадастровий номер 052155100:02:007:0133. Однак на підтвердження належності даного майна відповідачу суду не надано жодного доказу, не надано клопотання про витребування у разі неможливості отримання доказів. Це не дає суду можливості в повній мірі оцінити докази як належні, а як підтверджено вище доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Право на судовий захист передбачається ст. 55 Конституції України. Статтею 377 ЦК України закріплено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). В силу статті 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового врегулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Таким чином право сторін на користування, володіння і розпорядження будинком, господарськими спорудами та земельною ділянкою, призначеною для будівництва і обслуговування цього будинку, може розглядатися лише в комплексі єдиного майнового права. Сторони можуть реалізувати своє право шляхом вирішення спору судом, обравши спосіб захисту, який відповідає ст. 16 ЦК України, на свій розсуд. Позивачем як випливає з його пояснень обрано спосіб захисту порушеного права це визнання правочину недійсним, що передбачено ст.215 ЦК України. Зазначимо, що відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Свідоцтво про право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87, 90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143, 146, 149, 151, 153, 158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку та відповідає способам захисту цивільних прав, передбачених статями 15, 16 ЦК України, статтею 152 ЗК України. Таким чином, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку позивачем в даному конкретному спорі обраний неправильний спосіб захисту порушеного права. Аналізуючи вищевказані норми закону, беручи до уваги пояснення сторін, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про те, що дійсно позовні вимоги не вмотивовані спосіб захисту порушеного права обраний невірно, адже позивачем не доведено, що саме такий спосіб захисту її права забезпечить ефективне усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, яка на думку позивача, відноситься до земель спільного користування в звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Згідно ч.1 вищевказаної статті, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже понесені позивачем судові витрати відповідачами не компенсуються. Представником відповідача в свою чергу питання судових витрат не ставилось, доказів понесення судових витрат суду не надано.

Outcome: dismissed