Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] посилаючись на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], який постійно проживав за адресою [ADDRESS] який залишив на ім'я [PERSON] заповіт посвідчений Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою 17.09.2007 року за реєстровим № 1-2539. На день смерті спадкодавця залишилось майно, що складається з садового будинку та земельної ділянки розташованих за адресою [ADDRESS]. Дане майно є спільною власністю подружжя, так як набувалось у період перебування ними у зареєстрованому шлюбі. 02 липня 2014 року вона звернулась до приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Саганович Олени Юріївни про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на обов'язкову частку. Листом від 07 серпня 2014 року № 178/02-14 приватний нотаріус Саганович О.Ю. звернулась до неї з повторним проханням надати оригінали документів на спадкове майно. Оскільки оригіналів документів у неї немає, а є лише копії правовстановлюючих документів, вона вимушена звернутись до суду для поновлення свої порушених прав. Просила суд визнати за нею право власності на ? частку в спільному майні подружжя садового будинку та земельної ділянки розташованого за адресою [ADDRESS] . Визнати за нею обов'язкову частку в спадковому майні, а саме на ? частину земельної ділянки [ADDRESS]. Та на ? частку садового будинку розташований за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники підтримали поданий позов, просили суд його задовольнити у повному обсязі з підстав зазначених у ньому. Заперечували проти задоволення зустрічного позову [PERSON] з огляду на його необґрунтованість. Відповідачка [PERSON] та її представник заперечували проти задоволення позову [PERSON] з причин його безпідставності так як шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] не привів до виникнення фактичних подружніх відносин як чоловіка та жінки. Як убачається з відміток про реєстрацію місця проживання в паспорті [PERSON] вона ніколи не проживала з [PERSON] однією сім'єю за однією адресою. Між ними існувала тривала відсутність спілкування та неприязнені стосунки. З 2007 року заповідач потребував стороннього догляду, адже за станом здоров'я не міг себе обслуговувати самостійно, забезпечити умови свого життя і необхідний догляд. Однак [PERSON] ніякої допомоги не надавала, не опікувалася ним. Піклування та турботу про спадкодавця здійснювала одноособово його донька [PERSON] Так як [PERSON] свідомо не виконувала встановленого законом обов'язку з догляду за чоловіком та спадкодавцем, що є необхідною умовою на отримання права на обов'язкову частку у спадщині. Земельна ділянка не є спільною власністю подружжя, оскільки право користування земельною ділянкою (з дозволом на будівництво садового будинку) отримано [PERSON] ще до реєстрації шлюбу з [PERSON] 01.02.2001 року [PERSON] був виданий державний акт, отже земельна ділянка отримана в результаті приватизації в межах норм безоплатної приватизації визначених Земельним Кодексам України до набрання чинності Сімейного Кодексу України. Просили суд ухвалити рішення яким усунути [PERSON] від права на спадкування обов'язкової частки у спадщині за померлим [INFO] [PERSON] та визнати особистою приватною власністю [PERSON] земельну ділянку [ADDRESS]. Розглянувши поданий позов, зустрічний позов, матеріли справи, вислухавши пояснення сторін та покази свідків суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] та часткове задоволення зустрічного позову [PERSON] виходячи з такого. Судовим розглядом справи встановлено, що [INFO] у віці 80 років помер [PERSON], що приходився чоловіком [PERSON] та батьком [PERSON] (а.с.6, 7, 217- 219). 17.09.2007 року [PERSON] склав на ім'я [PERSON] заповідальне розпорядження на випадок його смерті, щодо належної йому земельної ділянки [NUMBER] та садового будинку розташованому на ній (а.с.222). Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] в частині визнання за нею ? частини в спільному майні подружжя земельної ділянки суд виходив з того, що земельна ділянка не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає поділу між ними, оскільки [PERSON] безоплатно отримав її в приватну власність у 2001 році, використавши своє право громадянина на приватизацію. Розглядом справи встановлено земельна ділянка [NUMBER] належала спадкодавцю відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 01.02.2001 року виданого на підставі рішення Калинівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 16 травня 2000 року № 59-ХХІІІ (а.с.159 в тому числі на звороті). Дана земельна ділянка розподілена [PERSON] відповідно до рішення Комінтернівського райвиконкому № 274 26.11.1987 року та закріплена рішенням загальних зборів садового товариства (а.с.157). Дозвіл на забудову земельної ділянки [PERSON] отримав у жовтні 1988 року відповідно до рішення виконкому районної Ради народних депутатів (а.с.156 на звороті). Відповідно до ст. 16 Земельного Кодекс Української РСР в редакції Закону від 25.10.1988 року надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 20 Земельного Кодекс Української РСР в редакції Закону від 25.10.1988 року право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Відповідно ч. ч. 1, 5 ст. 35 Земельного Кодекс України в редакції Закону від 25.10.2001 року громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Приватизація земельної ділянки громадянином - членом садівницького товариства здійснюється без згоди на те інших членів цього товариства. Згідно п. в) ч. 1 ст. 81 Земельного Кодексу України в редакції Закону від 25.10.2001 року громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI) було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI , яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Задовольняючи вимоги позивачки в частині визнання за нею право власності на ? частину садового будинку суд виходив з того, що він будувався та був введений до експлуатації у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] Крім того, суд приймає до уваги показання [PERSON], допитану під присягою у якості свідка та свідків [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо того, що [PERSON] та [PERSON] будували садовий будинок разом, насаджували біля нього багаторічні дерева та постійно спільно вирощували городину та відпочивали. Суд приймає до уваги, що садовий будинок побудований на земельній ділянці [NUMBER] був введений в експлуатацію 24 лютого 2005 року, відповідно до рішення виконавчого комітету Калинівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 21 та 27.12.2005 року на нього видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (а.с.147-149). Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] в частині визнання права власності на ? частину обов'язкової частки в спадковому майні садового будинку земельної ділянки суд виходив з того, що [PERSON] ухилялась від надання допомоги [PERSON] який потребував сторонньої допомоги через похилий вік та тяжку хворобу та перебував у безпорадному стані. Суд приймає до уваги показання свідка [PERSON], яка є відповідачкою по справі та свідків [PERSON] та [PERSON] які показали, що останні два роки життя [PERSON] постійно проживав разом з [PERSON], оскільки не міг самостійно себе обходити, погано ходив, його необхідно було годувати, він потребував стороннього догляду, а його дружинна [PERSON] самоусунулась від догляду за ним. За поясненнями [PERSON] таке ставлення до себе з боку дружини її батько зрозумів задовго до його хвороби, у зв'язку з чим у 2006 році і запросив її переїхати до нього до Одеси. За думкою її батька та її особистими спостереженнями [PERSON] більше опікувалась проблемами сім'ї власної доньки, доглядала за онуками та не переймалась проблемами [PERSON] Дані покази частково кореспондуються з показами та поясненнями позиваки - свідка [PERSON] Суд не приймає до уваги покази [PERSON] в частині жорстокого поводження до її чоловіка з боку доньки, оскільки дані посилання суд сприймає як спробу на самовиправдання. Суд приймає до уваги покази свідків у сукупності [PERSON], [PERSON], що спілкування [PERSON] із її хворим чоловіком були епізодичні (в тому числі у телефонному режимі), що не притаманні для спілкування подружжя, які проявляють любов та турботу одне до одного. Крім, того, суд враховує, що спілкування між подружжям [PERSON] починаючи з 2006 року відбувалося лише у літній період на дачі, а взимку вони проживали окремо кожен у своїх дітей. Суд враховує відсутність спільних інтересів подружжя починаючи з 2006 року, так як за показами свідка [PERSON], який є священиком у церкві, яку постійно до смерті відвідував [PERSON] церкву [PERSON] з дружиною не відвідував і його дружину він побачив лише при відспівуванні покійного у його квартирі та при прощанні з ним на цвинтарі. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1241 ЦК України розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшеним судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. За правилами ч. ч. 5 та 6 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову в частині визнання особисто власністю [PERSON] земельної ділянки суд виходив з того, що відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Крім того, судовим розглядом встановлено, що [PERSON] отримав земельну ділянку у порядку безоплатної приватизації, у зв'язку з чим його особиста власності на земельну ділянку підтверджена державним актом на землю, та не потребує додаткового затвердження такого права. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 25, 1216, 1218, 1241 ЦК України, ст. ст. 60, 61 СК України, ст. 22 КпШС України, ст. с. 16, 20 Земельного Кодекс Української РСР в редакції Закону від 25.10.1988 року, ст. ст. 35, 81 Земельного Кодексу України в редакції Закону від 25.10.2001 року,

Outcome: partial