Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 19 листопада 2004 року до 21 вересня 2010 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON], від якого [INFO] року у них народився син [PERSON]. Після розірвання шлюбу й до теперішнього часу син живе з позивачкою. На сьогодні вона вдруге уклала шлюб та проживає разом із своїм новим чоловіком та дитиною разом однією родиною. Чоловік позивачки має намір всиновити дитину, у зв'язку з чим з боку родини [PERSON] було розпочато процедуру підготовки документів для усиновлення та позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки останній ухиляється від виконання батьківських обов'язків, заявляє, що немає жодного відношення до дитини, йому не важливо де перебуває дитина, він більш ніж 7 років не спілкується з сином та позивачем. З метою організації здорового та всебічного відпочинку малолітньої дитини позивач має намір на новорічні свята, в інтересах своєї дитини, відправитись разом з усією родиною у туристичну подорож за кордон до Єгипту та (або) Туреччини. Поїздка за кордон сприятиме розширенню кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя дитини, проте без нотаріально засвідченої згоди батька дитина вони позбавлені такого права. У зв'язку з наведеним просила суд дозволити їй, без згоди батька [PERSON], оформити проїзні документи для виїзду дитини [PERSON] за межі України та здійснювати поїздки за кордон до будь-яких країн світу без згоди батька до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про уточнення позовних вимог, просила суд надати їй дозвіл без згоди батька дитини - [PERSON] оформляти та отримувати проїзні документи для виїзду дитини - [PERSON] за межі України до досягнення ним повноліття та дозволити їй здійснити тимчасовий виїзд за кордон до Єгипту зі своїм неповнолітнім сином без письмової згоди та супроводу батька в період з 04 до 11 січня 2018 року, також, просила суд розглядати справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, незважаючи на те, що своєчасно й належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом публікації в пресі оголошення про виклик. Заяви про розгляд справи за відсутності відповідача до суду не надходило. На підставі викладеного суд, вважає, можливим розглянути справу за відсутності відповідача по наявним матеріалам в справі. У відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до рішення Свердловського міського суду Луганської області від 21 вересня 2010 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON], в якому вони перебували з 19 листопада 2004 року, було розірвано, оскільки з червня 2009 року сторони припинили підтримувати шлюбні відносини та проживали окремо, їх спільне життя не склалося, у зв'язку з тим, що вони психологічно не сумісні люди, у них різні погляди на сімейне життя та відсутнє взаєморозуміння, відповідач зловживав спиртними напоями, не утримував сім'ю, на ґрунті цього в родині постійно виникали сварки. Від даного шлюбу [INFO] року у них народився син [PERSON], який на даний час є малолітньою особою, батьками дитини є сторони у цій справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 10 серпня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Свердловського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 469. Згідно Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 15 червня 2016 року Броварським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 328, позивач зареєструвала новий шлюб та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Паспорт позивача свідчить про те, що вона зареєстрована в [ADDRESS],та відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № [NUMBER] від 30 березня 2015 року, позивач разом з малолітнім сином [PERSON], зареєстрована та мешкає за адресою [ADDRESS]. Із довідки УДМС України у Луганській області від 03 жовтня 2017 року №12/4-34707 вбачається, що місце знаходження відповідача невідоме. У своєму позові позивач вказала, що надання дозволу її малолітньому синові у виїзді за кордон до Єгипту міста Шарм Єль Шейх з 04 до 11 січня 2018 року здійснюється з метою розширення кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя дитини, на підтвердження виїзду за кордон та повернення дитини назад до країни, відповідач надала до суду копії документів про бронювання та сплату туристичної подорожі в період з 04 до 11 січня 2018 року. Застосовуючи наведені вище норми до виниклих між сторонами правовідносин, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про надання дозволу їхньомумалолітньому синові на виїзд за кордон до Єгипту міста Шарм Єль Шейх з 04 до 11 січня 2018 року у супроводі матері. За таких обставин, виникає необхідність у наданні дозволу на виїзд малолітньому [PERSON] за кордон до Єгипту міста Шарм Єль Шейх у супроводі матері з 04 до 11 січня 2018 року, у зв'язку з чим позовні вимоги про надання дозволу підлягають частковому задоволенню. Статтею ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» визначено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавляють батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги позивача в частині надання дозволу оформляти та отримувати документи на виїзд дитини [PERSON] за межі України до досягнення ним повноліття задоволенню не підлягають. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі №6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі №6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі №6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі №6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-32509ск15, від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск1. На підставі наведеного,

Outcome: partial