Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON]. про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В позовній заяві покликається на ту обставину, що з відповідачем по справі перебувала у шлюбі, від якого у них 02 серпня 2009 року народився син, [PERSON], який проживає з нею і знаходиться на її утриманні. В даний час вона має намір та можливість здійснювати поїздки за межі України в [PERSON], де працює по трудовому договору, однак відповідач безпідставно відмовляє їй в наданні згоди на тимчасовий виїзд сина разом з нею за кордон. Просить надати їй дозвіл без згоди батька на виїзди неповнолітнього сина до [PERSON] у період до 02 серпня 2025 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просить його задовольнити, в своїх поясненнях послалась на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнав покликаючись на ту обставину, що позивач вивезе дитину за кордон, що унеможливить участь батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Стверджує, що позивач створює перешкоди в його участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Представник третьої особи на стороні відповідача органу опіки та піклування виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради [PERSON] вважає, що позовні вимоги суперечать інтересам дитини, однак не заперечує проти часткового задоволення позову та надання дозволу на виїзд дитини за кордон в супроводі матері на період дії трудового договору. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі, від якого у них 02 серпня 2009 року народився син, [PERSON], який проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні. Дана обставина стверджується копіями свідоцтва про народження дитини та копією рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами. Як пояснила позивач, відповідач відмовився від нотаріального посвідчення заяви про дачу згоди на тимчасові поїздки дитини за кордон, хоча вони спрямовані на задоволення інтересів дитини. Згідно ч. 2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 3 ст. 313 Цивільного Кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що метою виїзду дитини за кордон є збільшення кругозору та сприяння повноцінному розвитку дитини під час перебування матері дитини за кордоном, що стверджується відповідним запрошенням з [PERSON] на ім»я матері, термін дії якого з 07 вересня 2015 року по 06 вересня 2016 року. Отже, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а обмеження у тимчасовому виїзді за кордон та вільному її пересуванні, суд вважає порушенням законних прав та інтересів неповнолітньої дитини, передбачених законом. За таких обставин справи суд приходить до висновку про необхідність дачі згоди на виїзд малолітньої дитини за кордон, оскільки будь-яких обставин, які б могли стверджувати, що такий виїзд буде здійснено всупереч інтересам дитини, не встановлено. В ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до ч.2 cт.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Отже, позивач вправі звернутися в суд із позовом про надання дозволу на виїзд неповнолітнього за кордон, так як батько відмовився в наданні такої згоди. Враховуючи вимоги чинного законодавства, згідно якого багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька не передбачено, а тому суд вважає, що при вирішенні даного спору слід надати дозвіл позивачу, вказавши відповідний часовий проміжок перебування дитини у [PERSON], який суд визначає терміном дії запрошення на ім»я матері дитини. З позовної заяви вбачається, що позивач просила надати дозвіл для виготовлення необхідних документів, які потрібні для виїзду дитини. А отже, слід надати дозвіл для виготовлення проїзного документа та Шенгенської візи. Судові витрати, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд покладає на відповідача. Враховуючи зазначене,

Outcome: partial