Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою встановлення факту смерті її батька [PERSON], [INFO], який помер 26.06.2015 року на тимчасово окупованій території України в с. Сарабаш (колишнє Комунарівка) Старобешівського району Донецької області. Свої вимоги мотивує тим, що 26.06.2015 року помер її батько [PERSON], [INFO], який помер на тимчасово окупованій території України в с. Сарабаш (колишнє Комунарівка) Старобешівського району Донецької області. Документами, що підтверджують факт смерті є медичне свідоцтво про смерть № 52 від 30.06.2015 року та свідоцтво про смерть серії І-НО №843893 від 30.06.2015 року. На момент смерті [PERSON] перебував на території Старобешівського району в селі Сарабаш. 30.06.2015 року заявнику було видано свідоцтво про смерть на бланку затвердженому Міністерством юстиції України. Однак у зв'язку з тим, що воно видано після 07 грудня 2014 року, тобто після того, як українська влада перестала контролювати тимчасово окуповані території, нотаріус не прийняв зазначене свідоцтво повідомивши, що воно є не дійсним. З метою отримання свідоцтва про смерть батька заявника на території України представник заявника звернулася до Великоновосілківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Донецької області, подавши довідку про причину смерті від 30.06.2015 року № 52. Однак їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті у зв'язку з тим, що форма цього документа не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024. Заявник та її представник адвокат [PERSON] в судове засідання не зявилися, просять суд розглянути справу без їх участі, на заявлених вимогах наполягають. Представник заінтересованої особи в судовове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, судом у відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 26.06.2015 року помер батько заявника [PERSON], [INFO], на тимчасово окупованій території України в с. Сарабаш (колишнє Комунарівка) Старобешівського району Донецької області. Документами, що підтверджує факт смерті є довідка про причину смерті № 52 від 30.06.2015 року та свідоцтво про смерть серії І-НО №843893 від 30.06.2015 року. На момент смерті [PERSON] перебував на території Старобешівського району в селі Сарабаш. З метою отримання свідоцтва про смерть батька заявника на території України представник заявника [PERSON] звернулася до Великоновосілківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Донецької області, надавши довідку про причину смерті від 30.06.2015 року № 52. Однак їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті у зв'язку з тим, що форма цього документа не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024. Це підтверджується листом №988/15.45-24 від 21.03.2019 року. За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.2 ст.319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до Розпорядження КМУ № 1085-р від 07.11.2014 року Старобешівський район Донецької області належить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 року\~ тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. \~ \~ \~ \~Статтею 9 цього Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст.18 Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. \~ \~ \~ \~Відповідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення,\~ зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. \~ \~ \~ \~Згідно з вимогами частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. \~ \~ \~ \~Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб. \~ \~ \~ \~Відповідно до глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма N 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги, та зокрема можуть бути встановлені на підставі письмових доказів. \~ \~ \~ \~Вирішуючи питання щодо допустимості та належності доказів у сенсі глави 5 ЦПК України, суд приймає до уваги досліджені у судовому засіданні довідку про причину смерті та свідоцтво про смерть [PERSON], яке хоч і не є офіційними документами, що створює сам по собі правові наслідки, однак, на думку суду, може слугувати джерелом тих фактичних даних, що у сукупності дають суду можливість дійти висновку, що його смерть настала 26 червня 2015 року в с. Сарабаш (колишне Комунарівка) Старобешівського району Донецької області. \~ \~ \~ \~Приймаючи до уваги довідку про причину смерті та свідоцтво про смерть [PERSON], суд виходить з того, що незважаючи на ситуацію, яка склалася у країні, медичні заклади у зв'язку із специфікою роботи, повинні надавати медичну допомогу будь-яким особам, і у будь-якій ситуації, отже, у тому становищі, у якому опинилася заявник, вона була позбавлена можливості отримати офіційні документи щодо смерті [PERSON], а тому звертаючись до суду, надала усі можливі докази, які могла надати у цій ситуації. Смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. \~ \~ \~ \~Надана заявником довідка про причину смерті не може бути прийняте органом державної реєстрації актів цивільного стану у якості підтвердження факту смерті [PERSON], свідоцтво про смерть\~серії І-НО\~№843893\~від 30.06.2015\~року в силу ст. 9 Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України»\~№ 1207-VII\~від 15.04.2014\~року не створює правових наслідків, отримати свідоцтво про смерть встановленого зразка в органах державної реєстрації актів цивільного стану заявнику неможливо, а тому необхідно застосувати інші механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів заявника. \~ \~ \~ \~Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. \~ \~ \~ \~В практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно з якими якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. \~ \~ \~ \~Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». \~ \~ \~ \~Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). \~ \~ \~ \~У Рішенні Європейського Суду по справі «Кипр проти Турції» від 10 травня 2001 року (у п. 93 Суд нагадує, що в своєму Консультативному Висновку по Намібії Міжнародний Суд заявив наступне (1971 ICJ Reports, p. 56, § 125): «Загалом непризнання північно-африканської адміністрації цієї Території не повинно привести позбавлення народу Намібії вигод від міжнародної співпраці. Зокрема в той час як дії офіційного характеру, які здійснюються урядом Північної Африки від імені або по відношенні Намібії після спливу відомого мандата, являються незаконними та такими, що не мають сили, ця неспроможність не може бути розповсюджена на такі дії, як наприклад реєстрація народження, смерті, шлюбу, наслідки подібних дій можуть бути проігноровані в погіршення мешканців цієї Території». \~ \~ \~ \~Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. \~ \~ \~ \~Встановлення факту смерті [PERSON] має для заявника юридичне значення, так як дозволяє реалізувати права, які виникли після його смерті. \~ \~ \~ \~Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що обставини, викладені заявником у заяві в обґрунтування своїх вимог є достовірними, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, у зв'язку із чим заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~Відповідно до положень ч.4 ст.317, п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення. \~ \~ \~ \~На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved