Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу від 06.02.2006 року. Відповідач [PERSON] є її колишнім цивільним чоловіком та зареєстрований у вищевказаному будинку, проте тривалий час, а саме з липня 2020 року в ньому не проживає. У добровільному порядку відповідач не знімається з реєстрації за вказаною адресою, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном та вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 22). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки, суд не повідомив, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційній сторінці веб-порталу судової влади України (а.с. 26). Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, встановив наступне. [PERSON] є власником домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.02.2006 року (а.с. 10), копією Витягу з Державного реєстру правочинів (а.с. 11) та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 12). [PERSON] зареєстрований у вищевказаному будинку, що підтверджується довідкою про склад сім`ї зареєстрованих у житловому приміщенні будинку (а.с. 17), проте фактично у будинку не мешкає, що підтверджується актом обстеження від 26.02.2021 року (а.с. 16). З пояснень позивача вбачається, що у добровільному порядку відповідач [PERSON] не знімається з реєстрації за вказаною адресою, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна, а відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Отже, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у неї та членів її сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Оскільки позивач ухвалою суду була звільнена від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved