Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить скасувати наказ ТОВ «Техноком» від 04.04.2018 за № 415/к про її звільнення, поновити [PERSON] на посаді оператора лінії у виробництві харчової продукції 2 розряду фабрики «Мівіна» ТОВ «Техноком»; стягнути з ТОВ «Техноком» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 16544,00 грн., а також моральну шкоду в розмірі 12000,00 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] посилається на те, що з 27.08.2013 вона працювала на посаді оператора лінії у виробництві харчової продукції 2 розряду фабрики «Мівіна» ТОВ «Техноком», а наказом від 04.04.2018 її було звільнено з займаної посади згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Своє звільнення [PERSON] вважає незаконним та безпідставним, її не було ознайомлено із наказом та не видано його копію, що є порушенням ст. 47 КЗпП України. Також причини її звільнення не відповідають обставинам, її волевиявлення на припинення трудового договору не було, свій підпис в угоді про звільнення вона виконала під тиском адміністрації підприємства. З нею було проведено повний розрахунок 03.04.2018, а в угоді днем звільнення було вказано дату 04.04.2018. Вона двічі викликала поліцію з метою вирішення конфлікту із керівництвом та припинення порушення її трудових прав. Через деякий час вона повідомила про відсутність в неї наміру на звільнення, проте отримала усну відмову щодо продовження трудових відносин. В результаті незаконного звільнення відповідач ТОВ «Техноком» має виплати їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, який вона розрахувала самостійно. Також позивач зазначає, що незаконними діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, оскільки вона позбавлення єдиного джерела доходу, втратила душевний спокій, почала страждати на безсоння, частий головний біль, не має засобів для забезпечення належного рівня життя, що негативно відображається на стані її здоров'я. Відповідач ТОВ «Техноком» подав відзив на позов, в якому посилається на те, що позивачем пропущений встановлений законом місячний строк на звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі, оскільки [PERSON] отримано трудову книжку 04.04.2018, тобто в день звільнення, а до суду позивач звернулась лише 01.06.2018, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог за умови відсутності поважних причин його пропуску. Що стосується заперечень по суті позовних вимог, відповідач вказує, що [PERSON] була звільнена за взаємною угодою сторін, тобто між роботодавцем та найманим працівником було досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору на досягнутих умовах у визначений строк, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі. З огляду на викладене похідні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, спричиненої внаслідок незаконного звільнення, також задоволенню не підлягають. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, додатково пояснюючи, що копію наказу про своє звільнення вона отримала недавно та одразу ж звернулась до суду з позовом, що на її думку є поважною причиною для поновлення їй строку для звернення до суду. Представник відповідача ТОВ «Техноком» Ткаченко С.В. заперечував проти заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов, просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини спавши, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить наступного. [PERSON] з 27.08.2013 займала посаду оператора лінії у виробництві харчової продукції 2 розряду фабрики «Мівіна» ТОВ «Техноком» (наказ ТОВ «Техноком» № 1413/к від 27.08.2013). Наказом ТОВ «Техноком» № 415/ від 04.04.2018 [PERSON] звільнено за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. З матеріалів справи вбачається та не оспорюється позивачем [PERSON], що підставою для її звільнення стала її заява на ім'я керівництва ТОВ «Техноком» про її звільнення за згодою сторін з 03.04.2018. За погодженням із керівництвом ТОВ «Техноком» робітнику [PERSON] було запропоновано підписати угоду про припинення трудових відносин від 03.04.2018, в якій сторони дійшли згоди 04.04.2018 припинити дію трудового договору, що був укладений сторонами 27.08.2013. Трудову книжку позивач [PERSON] отримала 04.04.2018, що і підтвердила у судовому засіданні; із наказом про своє звільнення була ознайомлена під особистий підпис, що підтверджується копію наказу. Позивачем [PERSON] вказується, що її звільнення відбувалось під тиском керівництва, однак на підтвердження цього факту позивачем жодних доказів не надано та в ході судового розгляду не встановлено. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Підстави для припинення трудового договору визначені ст. 36 КЗпП України. Так, підставами припинення трудового договору є в тому числі угода сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України). З матеріалів справи вбачається, що працівник [PERSON] 03.04.2018 звернулась до керівництва ТОВ «Техноком» із заявою про звільнення її за згодою сторін з 03.04.2018. Як пояснив представник відповідача, оскільки станом на 03.04.2018 у [PERSON] існували невиконані перед ТОВ «Техноком» обов'язки, а саме допрацювати робочу зміну, здати спецодяг, робоче місце тощо, між працівником та роботодавцем 03.04.2018 було укладено угоду щодо звільнення [PERSON] за угодою сторін з 04.04.2018. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що саме її власний підпис стоїть у її заяві на звільнення від 03.04.2018 та в угоді про припинення трудових відносин від 03.04.2018. Відповідно до п. 8 Постанови Пленум Верховного Суду України, від 06.11.1992 року, № 9, судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). За таких обставин, суд вважає, що при звільненні [PERSON] роботодавцем було дотримано норм чинного законодавства та не порушено трудові права працівника, звільнення відбулось саме за згодою сторін та у строк, встановлений домовленістю між ними. В день звільнення 04.04.2018 [PERSON] отримала трудову книжку, копію наказу їй було видано на її вимогу, оскільки звільнення відбувалось не з ініціативи власника. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду (ст.. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). Відповідно до п. 4 Постанови Пленум Верховного Суду України, від 06.11.1992 року, № 9, встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. При пропуску передбаченого ст. 225 КЗпП України десятиденного строку без поважних причин необхідності у з'ясуванні інших обставин справи не має. Враховуючи, що [PERSON] не надано доказів на підтвердження необґрунтованості свого звільнення з ТОВ «Техноком», її вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди також не підлягають задоволенню з огляду на їх похідність від вимог про поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення. Оскільки [PERSON] пропустила місячний строк для звернення до суду щодо оскарження свого звільнення, однак позовні вимоги [PERSON] заявлені необґрунтовано, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у позові за безпідставністю вимог. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed