Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом та визнання недійсним договору дарування. Позов мотивовано тим, що у вересні 2015 року [PERSON], яка зареєстрована та проживала за адресою: [INFO] було незаконно виселено з житла без надання іншого житлового приміщення її онуком [PERSON] [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] проживали в [INFO] з 1970 року. По смерті [PERSON] у 1994 році право власності на домоволодіння перейшло до [PERSON] На прохання дочки, [PERSON], що проживала за адресою: [INFO], після одруження її сина, а онука позивача [PERSON] позивач надала дозвіл на його проживання і реєстрацію за адресою: вул. Карбишева, 39 в м. Вінниці. На прохання дочки [PERSON] та після запевнення [PERSON], що він забезпечить позивачу догляд до кінця її днів, позивач уклала договір дарування на житловий будинок і земельну ділянку по вул. Карбишева, 39 в м. Вінниці на свого онука [PERSON] Після укладення договору дарування нічого не змінилось, позивач разом із відповідачем продовжували спільно проживати в будинку, зокрема спільно визначили меншу кімнату і прихожу, що мають окремий вихід з будинку для проживання позивача, решту 6 житлових приміщень для проживання [PERSON] з сімєю. У 2012- 2014 роках в будинку здійснено ремонт для покращення житлових умов. До осені 2014 року основні ремонті роботи в будинку були завершені і в листопаді у будинку поселились на постійно окрім позивача та [PERSON] що дружина і двоє дітей відповідача. З часу поселення [PERSON] з сімєю в листопаді 2014 року різко змінилось ставлення до позивача з боку відповідача. Він заявив, що для неї місця в хаті немає. Дружина відповідача стала не пускати позивачку на поріг хати. З травня 2015 року позивачу заборонили навіть наближатися до будинку. В звязку з чим позивачці довелося проситись до своєї онуки [PERSON] за адресою: вул. М.Заньковецької, 64 в м. Вінниці для задоволення своїх житлових потреб. У вересні, жовтні і листопаді 2015 року як тільки позивач здійснювала спроби зайти до своєї хати для підготовки до проживання в зимовий період відповідач брутально вигонив її з подвіря. Таким чином, впродовж червня жовтня 2015 року позивачу створюються перешкоди в користуванні житловим приміщенням. У 2000році в м. Вінниці було укладено договір дарування на домоволодіння між [PERSON] і її онуком [PERSON] Згідно умов якого [PERSON] подарувала [PERSON] домоволодіння в цілому. Однак, даним договором не передбачено, що дарувальник бере на себе зобовязання покинути будинок чи припинити користування ним. Просить усунути перешкоди в користування будинком шляхом вселення [PERSON] в будинок №39 по вул. Карбишева в м. Вінниця та зобовязати [PERSON] не чинити перешкод в користування будинком. Визнати недійсним договір дарування домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Карбишева №39, укладений між [PERSON] та [PERSON] На підставі ухвали суду від 09.12.2015 року до участі в справі залучено в якості третьої особи Другу вінницьку державну нотаріальну контору. 23.12.2015 року ухвалою суду замінено третю особу Другу вінницьку державну нотаріальну контору на Третю вінницьку державну нотаріальну контору. На підставі ухвали суду від 18.01.2016 року замінено третю особу Третю вінницьку державну нотаріальну контору на Першу вінницьку державну нотаріальну контору. 01.02.2016 року позивач надала суду заяву про зміну предмета позову, згідно якої просила визнати недійсним договір дарування 31/50 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель №39 по вул. Карбишева в м. Вінниці, укладений 10.01.2000 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори. Визнати недійсним договір дарування 19/50 частин житлового будинку «39 з відповідною часткою господарських будівель по вул. Карбишева в м. Вінниця, укладений 23.08.2000року між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори. Усунути перешкоди в користуванні будинком шляхом вселення [PERSON] в будинок №39 по вул. Карбишева в м. Вінниці та зобовязати [PERSON] не чинити перешкод в користування будинком. Ухвалою суду від 08.04.2016 року виділено в самостійне провадження позовну вимогу [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користування будинком, шляхом вселення і зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні будинком. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали за обставин викладених в ньому, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали заперечували щодо його задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не зявився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, при винесені рішенні покладаються на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 11.02.2000року [PERSON] подарувала [PERSON] 31/50 частину жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходяться в м. Вінниці по вул. Карбишева, 39 (а.с.64). Згідно договору дарування частини будинку від 23.08.2000року [PERSON] подарувала [PERSON] 19/50 частин житлового будинку з прибудовами з відповідною часткою господарських і побутових будівель та споруд, що розташований в м. Вінниці по вул. Карбишева, 39 (а.с.66). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,1000га, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Карбишева, 39(а.с.65). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] по вул. Карбишева, 39 в м. Вінниці не проживає з літа 2014 року, оскільки переїхала проживати в будинок покійної дочки. Причина переїзду [PERSON] їй не відома, як остання виїжджала свідок не бачила й не чула. Про договір дарування свідку нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що [PERSON] сама переїхала в будинок до онуки в літку 2014 року. Про договір дарування нічого не відомо. Конфліктів між [PERSON] та [PERSON] не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що [PERSON] проживає в її будинку з липня 2014 року, оскільки її попросив [PERSON] переїхати, щоб зробити ремонт. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що в липні 2014 року за проханням [PERSON] допомагав перевозити особисті речі [PERSON] з вул. Карбишева на вул. [PERSON]. При перевезені речей [PERSON] поводилась спокійно, конфліктів не було, навпаки показувала куди ставити речі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що був водієм автомобіля, яким перевозив речі [PERSON] При перевезені речей, конфліктів між [PERSON] та [PERSON] не чув. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що [PERSON] з літа 2014 року по вул. Карбишева не проживає, з яких причин їй не відомо. При зустрічі з [PERSON], остання не розповідала про конфлікти між нею та [PERSON] Свідок зазначила, що ніколи не чула криків та сварок в будинку по вул. Карбишева. [PERSON] розповідала їй, що подарувала будинок своєму онукові [PERSON] Оспорюваний позивачкою правочин укладено 11.02.2000 року та 23.08.2000року, тому відповідно до положень п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року редакції), до спірних правовідносин застосовуються норми ЦК УРСР (1963 року редакції). Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦК УСРС (1963 року) угода, укладена внаслідок обману насилля, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений вчинити на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. В розясненнях, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зазначено, що при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволенні при доведеності фактів обману, насильства, погрози, тощо і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом в таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Позивач в обґрунтування своїх вимог, посилається на ст. 727 ЦК України, згідно якої дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить історичну, наукову, культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред'явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов'язаний повернути дарунок у натурі. Аналізуючи дану норму закону вбачається, що розірвання договору дарування на вимогу дарувальника здійснюється при певних обставинах. Однак, позивачем не надано жодного доказу того, що мали місце певні обставини, передбачені законом. Крім того, посилання позивача на агресивну поведінку обдарованого, погрози, лайки та сварки з ним, звернення позивача до органів міліції з даного приводу, не є підставою для розірвання договору дарування відповідно до вимог ч. 1 ст. 727 ЦК України на яку посилається позивач, та не є підставою для розірвання договору дарування відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦК УСРС (1963 року). Твердження позивача про те, що відповідачем створюється загроза безповоротної втрати дарунка, суд не бере до уваги, оскільки безпосередньо в судовому засіданні позивачка зазначила, що будинок знаходиться в нормальному стані, протягом 2012- 2014 років здійснювався ремонт для покращення житлових умов, тому суд вважає що [PERSON] не створюються загрози безповоротної втрати дарунка. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що[PERSON] та [PERSON] у встановленому законом порядку уклали договори дарування спірних частин будинковолодіння й підстав для визнання їх недійсним немає, оскільки позивач, перебуваючи з відповідачем у гарних стосунках, проживаючи разом в вище зазначеному будинку жодних протиріч та конфліктів під час укладення оспорюваних договорів не мали, тому в задоволенні позову слід відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 57 ЦК УРСР (1963року), Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»,

Outcome: dismissed