Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до Казанківського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] , Баштанської районної державної адміністрації Миколаївської області, треті особи: Головне управління Держеокадастру в Миколаївській області, Центр надання адміністративних послуг Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області про визнання незаконними та скасування змін, внесених до сертифікату на право на земельну частку (пай), визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі рішення Казанківської райдержадміністрації № 221-р від 10.06.1996 року вона отримала сертифікат на право на земельну частку (пай), серії МК № 002971, розміром 8,07 умовних кадастрових гектарів, наданих з метою ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Казанківської селищної ради. В 2000 році, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем, вона звернулась до свого родича, [PERSON] за грошовою позикою. Відповідач погодився надати їй позику за умови, що вони зареєструють у нотаріуса договір оренди землі. Дійсно у нотаріуса вона підписала якісь папери, при цьому вона не розуміла їх змісту, оскільки ці папери їй не дали прочитати та не надали копії цих документів. Після того як вони вийшли від нотаріуса вона отримала від [PERSON] в позику грошові кошти. В 2005 році вона приїхала до [PERSON] з вимогою розірвати договір та передати земельну ділянку в оренду іншому орендарю, але відповідач уникав зустрічі з нею та обірвав всяке спілкування з нею. В 2019 році вона знову приїхала до відповідача, потребувала виплатити їй грошові кошти за користування землею за період часу з 2005 по 2019 роки та повідомила, що вона забирає належну їй земельну ділянку, так як має намір самостійно розпоряджатися нею. Натомість [PERSON] повідомив їй, що належну їй земельну ділянку він переоформив на себе та надав їй копію державного акту на землю, оформленого на його ім`я. З даного питання вона звернулась до правоохоронних органів. Від працівників прокуратури їй стало відомо, що вона, позивачка, склала у нотаріуса заповіт, яким заповіла належну їй земельну ділянку (пай) , [PERSON] , який на підставі заповіту вніс зміни до сертифікату на право на земельну частку (пай) та пізніше отримав державний акт на право власності на землю. Вважає, що незаконними діями посадових осіб Казанківської РДА, які безпідставно внесли зміни до сертифікату про право на земельну частку (пай) в частині переходу права на частку (пай), з подальшим оформленням державного акту на право власності на землю, позбавили її конституційного права на володіння, користування та розпорядження своєю власністю на власний розсуд. На підставі означеного просить суд визнати незаконними та скасувати зміни про перехід права власності, внесені до сертифікату про право на земельну частку (пай) а також визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на землю, серії ЯА № 072060, виданого на ім`я [PERSON] 16 червня 2020 року відповідачем [PERSON] на позовну заяву було подано відзив, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання незаконними та скасування змін, внесених до сертифікату на право на земельну частку (пай), визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, мотивуючі дану відмову тим, що позивачка свідомо та добровільно склала заповіт на його ім`я. Те, що її дії були усвідомлені підтверджується тим фактом, що при вчинені нотаріальних дій нотаріус в обов`язковому порядку пересвідчується в дієздатності та правоздатності осіб, які звернулись до нотаріуса для вчинення нотаріальної дії. Вважає, що відповідні зміни, внесені до сертифікату на право на земельну частку (пай), зроблені посадовою особою Казанківської райдержадміністрації про перехід права власності, вчинені відповідно до закону, на цій підставі отриманий ним державний акт на право власності на землю є законним, тому вважає себе добросовісним набувачем земельної ділянки. Відповідач наполягає на тому, що про перехід права власності позивачці було достовірно відомо ще з 2004 року, тому вважає що позивачем пропущено термін позовної давності, який визначений законом строком три роки, як сторона у спорі заявляє про застосування сплину строків позовної давності, що відповідно до закону є підставою для відмови у позові. Представник відповідача - Баштанської районної державної адміністрації у Миколаївській області в судове засідання не з`явився,про місце, час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з`явився,про місце, час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином. 21.04.2020 року надали суду пояснення по справі, в якому висловили своє ставлення до позовних вимог. Зазначили, що предметом спору на їх думку є землі колишніх колективних господарств. З 01.01.2019 року вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані та відповідно власником (розпорядником) земельних ділянок даної категорії є територіальні громади. Щодо скасування державного акту повідомили, що відповідно до нормативних документів ГУ Держгеокадастру ніколи не здійснювало державну реєстрацію прав власності на землю, оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказані дії належали до компетенції структурних підрозділів Центру ДЗК, які є окремими юридичними особами. Просили також розгляд справи проводити без представника ГУ Держгеокадастру. Представник третьої особи Центр надання адміністративних послуг Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області, про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином. Своє ставлення до позовних вимог не висловили. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Мотрук Р.В. позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Зазначили, що про факт переоформлення сертифікату про право на земельну частку (пай), шляхом виготовлення та отримання державного акту на право власності на землю на ім`я [PERSON] довідались в 2019 році, коли отримала від нього копію державного акту. Цього ж року від правоохоронних органів вона довідалась про існування складеного нею ж таки заповіту. Обставини складання нею заповіту вона не пам`ятає, оскільки їй його не читали, копій заповіту їй не надавали. Вважає що за будь яких обставин посадові особи за життя заповідача не мали права вносити відповідні зміни до сертифікату на право на земельну частку (пай) про перехід права власності на підставі заповіту, що призвело в подальшому до оформлення та отримання відповідачем державного акту на право власності на землю. Не заперечує того факту, що дійсно отримала від [PERSON] грошові кошти саме за користування належною їй земельною ділянкою та не спростовує того факту що дійсно передала спірну земельну ділянку в користування відповідачу на підставі договору, який було укладено нотаріально. Зазначили, що заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Казанківським районним нотаріальним округом Миколаївської області Рожко О.О. 15.08.2001 року, яким належне їй право на земельну частку (пай) на підставі сертифікату серії МК № 002971 вона заповіла [PERSON] на підставі особисто поданої заповідачем заяви було скасовано 16.09.2021 року. У судовому засіданні відповідач і представник відповідача просили суд у задоволені позову позивача відмовити у повному обсязі. Зазначили, що дійсним ініціатором відчуження на його користь земельної ділянки була саме позивачка, яка виїхала із смт. Казанка, де вона до цього часу проживала, до м. Кривий Ріг та відповідно мала потребу в грошах для купівлі житла. Саме вона наполягала щоб він використовував її земельну ділянку, натомість просила дати їй гроші наперед, за майбутній період користування землею. На підтвердження своїх намірів вона пристала на його умову оформити нотаріально заповіт, за яким право на земельну частку (пай) вона свідомо та умисно заповіла йому [PERSON] . Тобто вона свідомо висловила намір відчужити на його користь земельну ділянку. Підтвердженням цього є той факт, що позивачка сама віддала йому сертифікат про право на земельну частку (пай). Після оформлення заповіту він сплатив позивачці обумовлену ними суму грошей. Про той факт, що відповідач виділив земельну ділянку в натурі (на місцевості) та отримав державний акт на право власності на землю він ніколи від позивачки не приховував. Відповідач дійсно підтверджує, що позивачка приїздила до нього з вимогою, щоб він сплатив їй додаткові кошти, більше ніж обумовлена ними сума, у 2005 році. На той час, він вже отримав державний акт на право власності на землю, тому надав їй копію державного акту. Вважають, що саме з 2005 року позивачці було достовірно відомо про існування державного акту, оформленого на його, [PERSON] ім`я (після отримання нею копії державного акту). Повторно копію державного акта відповідач надав позивачці в 2016 році, коли вона приїхала до нього додому та знову вимагала гроші. На цей раз, це відбувалось у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Копію державного акту привіз йому додому його син, який приїздив із своїми приятелями. У зв`язку з чим вважає що цей факт є доведений, позивачка достовірно знала про той факт, що її права на її думку були порушені у зв`язку з отриманням ним державного акту на право власності на землю, та мала реальну можливість звернутись до суду за захистом своїх прав ще в 2016 році. Оскільки позивачкою порушені строки позовної давності, просять суд відмовити в позові з вказаних обставин. Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом установлено, що [PERSON] , на підставі сертифікату на право на змельну частку (пай), серії МК № 002971, виданого 10 червня 1996 року на підставі Розпорядження Казанківської районної державної адміністрації № 221-р від 10.06.1996 року, набула право на земельну частку (пай), розміром 8,07 умовних кадастрових гектарів по колишньому КСП «Заповіт Ілліча», які були розташовані в межах території Казанківської селищної ради. При досліджені копії сертифікату про право на земельну частку (пай), серії МК № 002971 встановлено, що на тиловій сторінці означеного сертифікату, в графі «Зміни, які вносяться до сертифіката у зв`язку з передачею права на земельну частку пай», кульовою ручкою, прописом до сертифікату було зроблено такий запис: Право на земельну частку (пай) передано « [PERSON] смт. Казанка» на підставі «заповіт від 15.08.2001 року № 905 Казанківським приватним нотаріусом» із зазначенням площі 8,07 умовних кадастрових гектарів та її вартісний вираз «п`ятдесят тисяч сімсот дев`яносто шість грн. 93 коп.». Зміни датовані 20 серпня 2002 року за підписом Голови Казанківської районної державної адміністрації та завірені гербовою печаткою райдержадміністрації. Оригінал сертифіката про право на земельну частку (пай), серії МК № 002971 у сторін відсутній. В матеріалах справи міститься копія вище означеного сертифікату, завірена представником позивача. За вказаних обставин суд дійшов висновку що зазначена копія документу, за відсутності оригінала або належним чином завіреної копії документа не може бути прийняте судом в якості належного та допустимого доказу. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Особливість заповіту полягає в тому, що цей правочин настільки тісно пов`язаний з особистістю заповідача, що виключає його складання за допомогою представника чи довірителя. Відповідно до ч. 4 ст. 1236 ЦК України, чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 1, 2 ст. 1220 ЦК України). Посадовими особами Казанківської районної державної адміністрації (правонаступником якої є Баштанська районна державна адміністрація) безпідставно, за життя спадкодавця, на підставі заповіту який не набув чинності, за відсутності свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вчинили напис у сертифікаті про право на земельну частку (пай), про перехід цього права до іншої особи - [PERSON] . Пунктом 16 розділу Х перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам на праві колективної власності, визначається Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» № 899-IV від 05.06.2003 р. в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон). Юридичними підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості), згідно зі ст. 3 Закону, є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Для прийняття такого рішення необхідно, щоб власник земельної частки (паю) виявив бажання виділити її у натурі (на місцевості). Виявлення такого бажання власника виражається у формі письмової заяви, яку він подає до відповідного органу місцевого самоврядування чи органу державної влади. Земельна частка (пай), є правом на умовну земельну частку (в умовних кадастрових гектарах) з відповідною грошовою оцінкою без виділення у загальному масиві земель. Згідно ст. ст. 7, 11 Закону, виділення земельних часток (паїв) та встановлення меж сформованих земельних ділянок у натурі (на місцевості), відбувається за Проектами землеустрою, щодо організації території земельних часток (паїв). Фактично відбувається трансформація земельних часток (паїв) з умовних кадастрових гектарів, без визначення їх в земельному масиві, на сформовані земельні ділянки у фізичних гектарах в системі геодезичних координат. Тобто відбувається формування земельної ділянки, яка передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельної ділянки полягає у визначені земельної ділянки як об`єкта цивільних прав (ст. 79-1 Земельного кодексу України). Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Судом встановлено, що [PERSON] , реалізував право на виділення земельної часки (паю) в натурі (на місцевості), шляхом виготовлення та отримання 21.04.2005 року державного акту на право власності на землю, серії ЯА № 072060, виданого на підставі розпорядження Казанківської районної державної адміністрації № 420-р від 07.06.2004 року. Державний акт зареєстровано в державному реєстрі (Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі) за реєстровим номером 010501600444. Площа земельної ділянки 8.14 га ріллі, наданих з метою ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Кадастровий номер сформованої земельної ділянки - 4823685100:15:000:0003. Пунктом 17 розділу Х перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Таким чином, з часу формування земельної ділянки з кадастровим номером 4823685100:15:000:0003 як об`єкта цивільних прав та отримання [PERSON] державного акту на право власності на землю, серії ЯА № 072060, право на земельну частку (пай), яке існувало на підставі сертифікату про право на земельну частку (пай) серії МК № 002971 вважається реалізованим та згідно вимог імперативної норми п. 17 розділу Х перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікат серії МК № 002971 перестав вважатись правовстановлюючим документом на реалізацію права вимоги щодо відведення земельної ділянки та втратив чинність (є недійсним). На підставі означеного, з втратою документом чинності, сертифікат про право на земельну частку (пай), серії МК № 002971 після реалізації права вимоги на виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) та заміні його на державний акт серії ЯА № 072060, органом, який здійснював реєстрацію та видачу державних актів на право власності на землю (Казанківська районна державна адміністрація) було вилучено та здано до архіву, підтвердженням чого є відповідний запис Завідуючого архівного сектору при Казанківській райдержадміністрації, який міститься на копії сертифіката, що знаходиться в матеріалах справи. Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування змін про передачу права на земельну частку (пай), внесені до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК № 002971 слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту в цій частині. Разом з тим, відповідачем в ході судового розгляду справи було заявлено клопотання про застосування про застосування строку позовної давності. Ззгідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення у належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Суд вважає обґрунтованим клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до позовної вимоги про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, оскільки суд розцінює критично твердження позивача про те, що вона дізналася про існування державного акту на ім`я відповідача лише в 2019 році. Позивачці було відомо, що згідно сертифікату серії МК № 002971, їй належить право на земельну частку (пай), площею 8,07 га умовних кадастрових гектарів, яка знаходиться в масиві земель, розташованих в адміністративних межах Казанківської селищної ради Миколаївської області, який дає відповідне право вимоги на виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Згідно пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , допитаних в ході судового розгляду, встановлено, що позивачці достовірно стало відомо про те, що земельна частка (пай) на підставі сертифікату за правом вимоги була виділена в натурі (на місцевості), сформована нова земельна ділянка з відповідним кадастровим номером, право власності на яке підтверджене державним актом на право власності на землю на ім`я відповідача копію якого відповідачка отримала особисто в серпні 2016 року, свідками чого вони були. Суд вважає, що відсутні підстави не довіряти свідченням допитаних в судовому засіданні свідків , їх свідчення не суперечать одне одному, жодного суперечливого факту наведено не було. В період часу з 15.08.2001 року (з часу складання заповіту на користь відповідача), фактично до 2016 року, позивачка в силу своєю байдужості не цікавилася, де перебуває її земельна ділянка, хто та на якій правовій підставі її використовує. Натомість, позивачка звернулася до суду з позовною заявою лише 28.02.2020 року. Суд враховує той факт, що позивачка отримала від відповідача грошові кошти саме за користування земельною ділянкою (що не заперечується позивачем), що є неможливе без виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості), встановлення межових знаків, тобто формування земельної ділянки з відповідним оформленням права власності в державному реєстрі. Суд вважає, що сам по собі факт відсутності з боку позивача (як власника земельної частки (паю), земельної ділянки), обов`язку щодо сплати встановлених державою для власників земельних ділянок сплати відповідних платежів: земельного податку, податку з доходів фізичних осіб, досить тривалий час - з 2005 року (дата формування земельної ділянки та отримання державного акту на ім`я відповідача), свідчить про обізнаність позивачки про перехід права власності на земельну ділянку та порушення її прав. Доводи позивача та її представника про те, що початком строку позовної давності є саме 2019 рік, суд вважає необґрунтованими та які не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Позивачка не надала доказів поважності причин пропуску позовної давності та не навела переконливих аргументів щодо наявності в неї об`єктивних перешкод звернутися до суду з позовом до [PERSON] в межах встановлених законом строків, які є розумними і достатніми для захисту порушеного права. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). З огляду на те, що суд не визнав поважними причини пропуску строку позовної давності, а відповідачем до винесення рішення заявлено про застосування спливу позовної давності, суд вважає що в позові в частині визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку слід відмовити у зв`язку із пропущенням строків позовної давності. Оскільки, судом відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України не підлягає задоволенню і вимога про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат.

Outcome: dismissed