Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому вказала що 06.08.2007 року уклала з відповідачем [PERSON] про надання транша № 23/А-07-01( далі Кредитний договір) на суму 60000 доларів США, зі сплатою відсотків 13% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості серпень 2017 року. Зазначила що вказаний договір необхідно визнати недійсним внаслідок порушення відповідачем чинного законодавства зокрема: існує невідповідність розрахунків кредитних платежів змісту кредитного договору та вказаний договір є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Позивач вказує, що кредитний договір не містить реальної процентної ставки та розмір абсолютного подорожчання кредиту чим її введено в оману. Прохає визнати кредитний договір недійсним за вимогами приписів ст.ст. 203,215,227 ЦК України та забов*язати ПАТ КБ «Приватбанк» приймати від [PERSON] залишок коштів, якщо такий залишиться після приведення сторін у попередній стан, що існував до укладання Договору про надання транша № 23/А-07-01 від 06.08.2007 року рівними частинами у гривні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав посилаючись на підстави в ньому викладені. Представник відповідача позов не визнав зазначаючи що усі вимоги діючого законодавства під час укладання спірного договору було виконано. Заявив клопотання про застосування до спірних правовідносин строків позовної давнини. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи судом було встановлено наступне: 06.08.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником є ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] було укладено Кредитний договір у вигляді Договору про надання траншу № 23/А-07-01 на суму 60000 доларів США, зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 13% річних, з кінцевим строком погашення заборгованості (згідно до графіку) 02.08.2017р. Складовою частиною договору є також Кредитна угода № 23/А-07 (с.с.7-8, 49-54). Судом встановлено, оскільки не заперечувалось сторонами, що банк свої обовязки виконав та кошти надав а [PERSON] в свою чергу протягом тривалого часу сплачувала відсотки та тіло кредиту що підтверджується копіями квитанції з 2007 року по 2014 рік (с.с. 71-79). За клопотанням представника позивача ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2016 р.\~року була призначена судова економічна експертиза. Згідно висновку судової економічної експертизи № 11263 складеного 18.01.2017 року загальна сума щомісячного платежу за договором про надання траншу № 23/А-07-01 від 06.08.2007 року (з урахування погашення основної суми кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та винагороди за розрахунково-касове обслуговування) складає 955,86 дол. США. Зазначена сума щомісячного платежу визначеного судовим експертом в розмірі 955,86 дол. США відрізняється від суми визначеної сторонами кредитного договору в розмірі 965,00 дол. США на 9,14 дол. США (с.с. 85-95). Не погодившись з висновком судової економічної експертизи № 11263 представник ПАТ КБ ПриватБанк надав письмові та усні пояснення, в яких зазначив, що Правилами бухгалтерського обліку процентних та комісійних доходів і витрат, затверджених постановою Правління Національного банку України від 25.09.97 N 316 передбачені стандартні умови нарахування відсотків та нестандартні. Нестандартні умови нарахування відсотків це коли під час розрахунку використовується умовно 360 днів у році замість фактичної кількості днів (365 або 366). Пунктом 4.9. кредитної угоди № 23/А-07 від 03.08.2007 року визначено, що відсотки розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами виходячи з кількості днів в році 360 днів. Тобто, в даному випадку сторони в кредитному договорі погодили нестандартні умови нарахування відсотків. Згідно висновку судової економічної експертизи № 11263 судовий експерт під час визначення розміру щомісячного ануїтетного платежу використовував 2 формули. Аргументуючи свої пояснення представник відповідача зазначив, що формули за якими був здійснений розрахунок платежу можна використовувати лише для стандартних умов нарахування відсотків з розрахунку фактичної кількості днів у році (365 або 366), адже розрахунковий період в формулах визначений у роках та місяцях замість днів. З контррозрахунку представника відповідача вбачається, що за умови стандартного нарахування відсотків позичальник повинен сплачувати з суми кредиту 60000,00 дол. США - 21,37дол. США, за умови нестандартного нарахування відсотків 21,67 дол. США. Різниця складає 0,30 дол. США щоденно, або 9,00 дол. США чи 9,15 дол. США щомісячно в залежності від кількості днів у місяці (30 або 31). При цьому сума щомісячного платежу визначеного судовим експертом відрізняється від суми визначеної сторонами кредитного договору саме на 9,14 доларів США. Відповідаючи на друге питання щодо визначення реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту судовий експерт посилається на додаток № 1 до висновку судової економічної експертизи № 11263 (розрахунок абсолютного подорожчання кредиту та реальної процентної ставки за договором про надання траншу № 23/А-07 від 06.08.2007 року). За основу щомісячного платежу в додатку № 1 до висновку судової економічної експертизи № 11263 судовий експерт взяв суму 965,00 дол. США, яка передбачена умовами договору і яка згідно його висновку не відповідає умовам договору замість розрахованої ним суми 955,86 дол. США. За таких умов, якщо позичальник щомісячно сплачує на 9,14 доларів США більше протягом 10 років (строк на який був наданий кредит) він повинен погасити кредит раніше графіку. Проте, дослідивши додаток № 1 до висновку судової економічної експертизи № 11263 Суд встановив, що він співпадає з додатком № 1 договору про надання траншу № 23/А-07 від 06.08.2007 року (графіком погашення кредиту). З цього можна зробити висновок про відсутність помилки у визначенні щомісячного платежу погодженого сторонами під час укладення договору та наявності протиріччя між визначеним судовим експертом щомісячним платежем за наведеними ним формулами і тим щомісячним платежем який визначений у додатку № 1 до висновку судової економічної експертизи № 11263 . Таким чином висновки вказаної експертизи було піддано сумніву. Доказуванню в судовому засіданні, згідно до вимог ст. 60 ЦПК України, підлягають обставини відносно яких у сторін виникає спір. Судом, за клопотанням обох сторін, викликався судовий експерт Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф.Бокаріуса для дачі пояснень з приводу висновку судової економічної експертизи № 11263 в судовому засіданні. Відповіддю Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. Бокаріуса повідомлено суд, що судовий експерт, який проводив судову експертизу на даний час не перебуває у трудових відносинах з Інститутом, забезпечити явку іншого судового експерта не має можливості. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд не може покласти в основу рішення висновок судової економічної експертизи № 11263 складений 18.01.2017 року оскільки він не підтверджується іншими доказами по справі. Судом встановлено: 15.05.07 року [PERSON] самостійно, з власної волі та ініціативи звернулась до КБ «Приватбанк» з заявкою в якій прохала надати кредит у доларах США. Метою отримання кредиту було реконструкції та ремонт нерухомості з ціллю надання нерухомості в оренду. В заявці вказаний тривалий досвід в кредитній справі а саме отримання 3-х кредитів в доларах США (с.с.47). Перед укладанням кредитного договору позивача було ознайомлено з усіма істотними умовами договору в наслідок чого вона підписала кредитний договір, що свідчить про дотримання положень Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ) передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону №1023-ХІІ. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно приписів ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті\~\~229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Як вбачається з наданих суду документів позивачка з моменту отримання кредиту та й до19.06.2013 року здійснювала погашення кредиту та відсотків згідно з умовами кредитного договору. Отже, судом достовірно встановлено, що волевиявлення [PERSON] під час укладання Кредитного договору було вільним, відповідало її інтересам, та було направлено на отримання кредиту для ремонту нерухомості яку планувалося здавати в оренду та отримувати прибуток. У п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 20 цієї ж постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З положень чинного законодавства вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що сторонами в момент вчинення правочину було дотримано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Стосовно обов'язку позивача сплачувати винагороду за послуги банку (комісію) суд вказує наступне. Частиною 1 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. (ч. 12 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність») Пункт 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18.06.03 року № 255 (в подальшому - Правила № 255), визначає комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою. Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг встановлені підпунктом б) пункту 2.4 розділу II Правил № 255. За смисловою ознакою, виходить, комісія за надання та обслуговування кредиту це плата за послуги банку. Відповідно до даних Правил комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг, визнаються доходами (витратами). До них належать: комісії за розрахунково-касове обслуговування клієнтів; комісії за обслуговування кредитної заборгованості; комісії за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов'язання. Отже, комісійна винагорода за надання кредиту, видачу готівкових коштів, та щомісячна комісія, встановлені Кредитним договором, є платою за послуги, яка надається ПАТ КБ «Приватбанк» позичальникам під час дії кредитного договору, що зумовлено вимогами чинного законодавства щодо порядку організації бухгалтерського обліку банку, зокрема Інструкцією з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затверджена постановою Правління НБУ № 481 від 27.12.2007 р. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). [PERSON] є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Оскільки доводи представника [PERSON] про недійсність кредитного договору не знайшли свого підтвердження під час судового засідання, у зв'язку з чим підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed