Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з її колишнього чоловіка [PERSON] одноразово додаткові витрати на утримання їх спільного сина [PERSON], [INFO] народився, в розмірі 8400 грн., які полягають у половині вартості оплаченого нею навчання сина в Житомирському державному технологічному університеті за період з 01.09.2013 р. по 30.06.2015 року. Позовні вимоги мотивовано тим, що після розірвання шлюбу відповідач проживає окремо, матеріальної допомоги сину не надає, вона самостійно оплатила навчання сина у вищому навчальному закладі, сплативши 16800 грн., тому просить стягнути з відповідача половину понесених нею витрат. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, одночасно подав письмові заперечення проти позову, в яких у задоволенні позову просить відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про безпідставність заявленого позову, який задоволенню не підлягає. Як вбачається з матеріалів справи сторони є батьками [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано 16.11.1999 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії [NUMBER]. На підставі рішень Ковельського міськрайонного суду від 15 квітня 2013 року та від 07.11.2013 року з [PERSON] на користь сина стягуються в порядку ст. 199 СК України аліменти на час навчання в розмірі по 400 грн. щомісяця. Згідно довідки Житомирського державного технологічного університету студент [PERSON] навчається на договірній основі, не отримує стипендію, термін навчання з 01.09.2013 р. по 30.06.2015 р., вартість навчання по червень 2015 року сплачена повністю. Згідно договору від 02 серпня 2013 року вартість такого навчання становить 16800 грн., її сплата позивачкою підтверджена копіями долучених до позовної заяви квитанцій. Виходячи із змісту позовних вимог суд прийшов до висновку, що позивачка просить стягнути з відповідача одноразово понесені витрати на навчання, які відносить до додаткових витрат на дитину. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватись наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. В силу ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Таким чином, законодавець передбачає можливість стягнення на утримання малолітньої чи неповнолітньої дитини як аліментів, так і додаткових витрат. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються іншою главою Сімейного Кодексу України (глава 16), а саме шляхом надання матеріальної допомоги повнолітній непрацездатній дочці, сину ( ст. 198 СК) або шляхом сплати аліментів на час навчання і не довше 23 років ( ст. ст. 199, 200 СК). При визначенні розміру аліментів на час навчання повнолітнього сина, дочки враховуються вартість навчання, вартість підручників, проїзд до навчального закладу, проживання за місцем навчання. Законодавство не передбачає стягнення з батьків додаткових витрат на повнолітнього сина, дочку. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у постанові № 6-186 цм 14 від 24.12.2014 року. З досліджених судом доказів вбачається, що в період, за який позивачка просить провести стягнення, син сторін був вже повнолітнім, на його навчання стягуються з відповідача аліменти, а тому заявлений позов є безпідставним і задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed