Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до ТзОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» про визнання недійсним Договору позики № 3617808526-630067 від 29.02.2020 року, укладеного між [PERSON] та ТзОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ». Свої вимоги обґрунтовує тим, що оспорюваний договір суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та ЦК України, оскільки його умови є несправедливими. Вона текст правочину не підписувала, а лише ознайомилась з ним на веб-сторінці відповідача. При цьому текст договору, з яким вона ознайомилась на веб-сторінці відповідача в момент укладення договору позики, суттєво відрізнявся з текстом договору, який міститься на даний час в її персональному кабінеті. Зокрема, на сайті було зазначено, що позичальники повертають «рівно стільки скільки отримували», проте у договорі визначено орієнтовну річну процентну ставку 719,47 %. Також у договорі позики визначена непропорційно велика сума компенсації у разі невиконання зобов`язань - 4,00 % за кожен день прострочення, а у разі прострочення сплати заборгованості за кредитним договором більш ніж на 30 днів додаткові відсотки позичальника збільшуються на 2%. Вважає, що відповідач ввів її в оману про фактичну ціну договору, а саме в частині отримання безвідсоткової позики, нарахувавши всупереч Закону України «Про захист прав споживачів» 6% від суми позики за кожен день прострочення. В ході реєстрації на веб-сайті відповідача електронний цифровий підпис, в т.ч. і одноразовий ідентифікатор, нею не застосовувався. Вважає спірний договір таким, що не укладений в письмовій формі, та недійсним. Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет та ціну позову дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Луковкіної У.Ю. від 07.07.2020 року вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Крім цього, даною ухвалою було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву та п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання ним заперечення, а позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Згідно ч.1 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. 27.08.2020 року представник відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» надійслав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Свої заперечення обґрунтовував тим, що договір позики був укладений за допомогою відповідного сервісу, що міститься на офіційному сайті товариства. Під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі позивачка надала всі необхідні відомості шляхом заповнення обов`язкових реквізитів договору позики та проставленням відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних. Після обрання позивачкою умов кредитування, перевірки її платоспроможності, було прийняте рішення про надання кредиту, про що проінформовано клієнта, шляхом надсилання СМС-повідомлення на телефонний номер зазначений в анкеті. Після ознайомлення з текстом договору позивачка натиснула на позначку «Підписати» та на її телефонний номер було надіслано смс-код, після введення якого договір вважається підписаним з боку клієнта. Використання смс-коду в якості підпису є підписом одноразовим ідентифікатором в розумінні Закону України «Про електронну комерцію». Таким ідентифікатором було смс-повідомлення з кодом xCk8tp, який зазначений у тексті договору. Примірник договору зберігається в онлайн кабінеті позичальника та надсилається йому на електронну пошту. Після підписання договору було здійснено перерахування коштів на банківську карту клієнта. Жодними доказами не підтверджується наявність несправедливих умов, щодо яких позивачка перед укладенням договору не мала можливості ознайомитись та зробити свідомий вибір. Твердження позивачки про те, що нею не було підписано договір позики суперечить положенням чинного законодавства України, в т.ч. ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Також твердження позивачки про те, що її було введено в оману про фактичну ціну договору, не відповідає дійсності, оскільки позивачці було надано можливість обрати той кредитний продукт, який її влаштує. В свою чергу нею було обрано умови кредиту «Пільговий», відповідно до яких за користування позикою позичальник сплачує проценти у розмірі 1,89% від суми позики щоденно. Підписанням оспорюваного договору позики, позивачка погодилась на запропонований розмір процентів за користування позикою та зобов`язалась їх сплатити. 14.09.2020 року позивачка подала до суду відповідь на відзив, в якому просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає відзив на позовну заяву необґрунтованим. Зокрема, у відповідності до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору позики є несправедливими, оскільки вона при укладенні договору була позбавлена реальної можливості ознайомитись з його істотними умовами. Текст правочину не був доведений до її відома у встановленому законом порядку та не був нею підписаний. Текст договору, який надавався їй на ознайомлення, та текст договору, який міститься на веб-сайті суттєво відрізняються. Вказаний договір не був укладений у формі визначеній чинним законодавством України. Доказів, які б спростували вищевказані обставини відповідачем не надано. В ході реєстрації на веб-сайті відповідача - електронний цифровий підпис, в т.ч. одноразовий ідентифікатор не застосовувався, а отже договір позики у відповідності до вимог ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» не вважається укладеним у письмовій формі та є недійсним. Отже вважає, що договір позики суперечить вимогами Закону України «Про захист прав споживачів», укладений під впливом обману щодо дійсної вартості позики, з недотриманням письмової форми, що суперечить ч. 1 ст. 208, ч. 1 ст. 1047 та ст. 1055 ЦК України. Станом на час та день розгляду справи заперечень на відповідь на відзив від відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» до суду не надходило. У відповідності до ч. 1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У зв`язку з тим, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. За ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 лютого 2020 року між [PERSON] (позивач) та ТзОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» (відповідач) в електронному вигляді було укладено Договір позики № 3617808526-630067 (далі - договір позики) (а.с. 6-14). Згідно п. 1.1. договору позики позикодавець надає позичальникові на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 6000,0 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п. 1.5 цього договору. Позика надається за вирахуванням комісії вказаної в п. 1.4. договору з суми, що підлягає одержанню позичальником у користування, шляхом перерахування на банківську картку позичальника [NUMBER] . Загальна сума позики здорожчання позики за весь період її складає 9283,60 грн. Позика надається позичальнику виключно за допомогою веб-сайту позикодавця (https://e-groshi.com), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором (п. 1.2 договору позики). Згідно п. 1.6. договору позики позика надається на споживчі цілі. Сума позики може бути використана позичальником для будь-якої мети, що не заборонена цим договором або чинним законодавством України. Відповідно до п. 1.3. договору позики строк позики за цим Договором складає 30 днів, позика має бути повернута до 29.03.2020 року. Винагорода позикодавця складає одноразова комісія у розмірі 2,0%, але не менше 100,0 грн. від суми позики, вказаної в п 1.1. договору позики, що підлягає сплаті в момент надання позики та утримується позикодавцем згідно п. 1.1. цього договору. Також комісія за обслуговування позики складає 0,08 % від суми позики, вказаної в п. 1.1. договору позики, щоденно. З метою надання можливості позичальнику самостійно, безперешкодно та у будь-який час отримувати інформацію щодо його кредитних зобов`язань за договором позикодавець забезпечує функціонування особистого кабінету позичальника, створеного на сайті www.e-groshi.com, протягом усього строку користування позичальником кредитними коштами. Комісія за обслуговування особистого кабінету позичальника складає 5,00 грн. за тиждень та нараховується з другого дня після отримання позичальником позики та до дня повернення позики (п.с. 1.4, 1.4.1, 1.4.2 договору позики). Пунктом 1.5 договору позики визначено строк та відсоток за правомірне використання коштів за договором позики за фактичну кількість календарних днів користування позикою на умовах передбачених п.п. 1.5.1- 1.5.4 договору позики. Так, протягом строку позики встановленого п. 1.3 договору позики, розмір відсотків за правомірне користування коштами складає: 1,89% за кожен день користування позикою, починаючи з 1-го та до 19-го дня користування позикою; 1,79% за кожен день користування позикою, починаючи з 20-го та до 29-го дня користування позикою; 1,69% за кожен день користування позикою, починаючи з 30-го та до 31-го дня користування позикою (п. 1.5.1 договору позики). У разі якщо позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений п. 1.3 договору, здійснюється перерахування процентів, розмір яких у разі прострочення строку повернення позики становить 1,89% від суми позики щоденно, за фактичну кількість календарних днів користування позикою, починаючи з дня отримання позики та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення. Крім того, додатково до основних процентів, позичальник зобов`язаний сплатити 4,00% за неправомірне використання коштів від суми за кожен день прострочення з першого дня прострочення. При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів. В разі прострочення сплати заборгованості за кредитним договором більш ніж на 30 днів, додаткові відсотки позичальника збільшуються на 2%. Тобто загальна сума додаткових відсотків з 31 дня прострочення буде становити 6% від суми позики за кожен день прострочення з 31 дня прострочення до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення, які позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю (п.п. 1.5.2. договору позики). Орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 719,47 % (п. 1.5.4 договору позики). Деталізована інформація щодо визначення сукупної вартості позики при нарахуванні відсотків за правомірне використання коштів у відповідності до п. 1.5.1 договору зазначена у Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору. В разі прострочення заборгованості більш ніж на 61 день, позичальник зобов`язується сплатити штраф у розмірі половини (50%) суми кредиту, визначеної відповідно п. 1.1. договору позики (п. 4.3 договору позики). Згідно п. 7.2 договору позики, уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись правил надання грошових коштів у вигляді позики ТзОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ», які регламентують порядок надання грошових коштів у позику фізичним особам, текст яких розміщено на сайті позикодавця. Ці Правила є публічною пропозицією (офертою), згідно зі ст.ст. 641, 644 ЦК України, на укладення договору позики, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Розділом 2 Правил встановлені умови та порядок укладення договорів зі споживачами фінансових послуг. Так, на сайті відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» - https://e-groshi.com, на які посилався відповідач у відзиві на позовну заяву, розміщені Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТзОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» (ділі -Правила). Розділом 3 Правил встановлений порядок надання кредиту та підписання електронного договору. За умовами вказаного розділу, з метою отримання кредиту позичальник заповнює на сайті Товариства заявку в електронному вигляді. У заявці позичальник зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які необхідні для прийняття Товариством рішення про надання кредиту. Згідно з пунктом 3.4 Правил за результатами заповнення заявки здійснюється одночасна перевірка дійсності та аутентифікації платіжної картки позичальника відповідно до стандартів міжнародних платіжних систем. Відповідно до п. 3.12 Правил товариство інформує позичальника про прийняте рішення щодо видачі кредиту СМС-повідомленням на телефонний номер та електронним листом на електронну пошту позичальника, зазначені у заявці, а також відповідним повідомленням в особистому кабінеті. Згідно п. 3.15 Правил у випадку схвалення заяви інформаційно-телекомунікаційна системи товариства генерує електронний договір, який стає доступним для ознайомлення в особистому кабінеті, з одночасною відправкою позичальнику одноразового ідентифікатора в СМС-повідомленні на номер телефону, вказаний позичальником у заявці. Введення позичальником одноразового ідентифікатора у відповідне поле під текстом Електронного договору та направлення його до інформаційно-телекомунікаційної системи Товариства шляхом натискання кнопки «Так» змінює дані в електронній формі, додаючи їх до інших електронних даних, створених під час заповнення заявки позичальником в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства. Вчинення позичальником вказаних вище дій і зміна даних в системі товариства є проставленням електронного підпису в електронному договорі одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Як зазначено у позовній заяві, позивачка не оспорює, що на виконання умов договору позики відповідач ТзОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» 29.02.2020 року перерахував на банківську карту позивачки [PERSON] грошові кошти в сумі 6000,0 грн., які вона не повернула ні в строк до 29.03.2020 року, як передбачено договором, ні на момент розгляду справи. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Як встановлено ст. 205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їх власноручних підписів. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України). Стаття 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі та позика була надана позичальнику виключно за допомогою веб-сайту позикодавця за допомогою ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Враховуючи положення ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Відповідно до ч.1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Також, відповідно до ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електрону комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Однак важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. В силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Однак важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Отже, вищевказані положення свідчать про те, що спірний договір у даному випадку укладений з дотримання вимог чинного законодавства України. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник [PERSON] погодилась на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання нею договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ»» не був би укладений. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 02.12.2015 року в справі № 6-1341цс15. Крім того, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року в справі №6-94цс13). Зарахування на картковий рахунок позивачки [PERSON] кредитних коштів в розмірі 6000 грн. останньою суду не спростовано. Зазначений договір позики укладений у формі електронного документу з відповідним електронним підписом позичальника, що не суперечить вимогам Цивільного кодексуУкраїни та іншого законодавства. Тобто, оскаржуваний договір позики був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому прийняла надані відповідачем кредитні кошти, при цьому Товариство надало позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, підстав та розміру відповідальності за порушення умов договору позики, тощо. Позивачка, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, вказує що Договір нею підписаний не був, сторони не погодили всіх істотних умов, відповідач провадить нечесну підприємницьку практику, договір містить несправедливі умови, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становище позивачки, що в свою чергу є підставою для визнання такого договору недійсним з підстав невідповідності чинному законодавству, ст. 203 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Суд не приймає до уваги обґрунтування підстав несправедливих умов договору, визначених п.п. 5, 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивачка, оскільки максимальний розмір пені, нарахований кредитодавцем, не перевищує 50 відсотків від суми кредиту (п. 4.3 договору позики), а також позивачка погодилась з конкретно запропонованими умовами договору позики, в т.ч. в частині відсоткової ставки за користування позикою, про що свідчить підписання нею договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Також доводи позивачки, викладені у позовній заяві, про те, що умови договору позики є несправедливими, так як сума компенсації за порушення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту є завищеною, суд відхиляє, оскільки кредит надавався позивачці на строк до тридцяти днів, відсоткова ставка за користування кредитними коштами була їй відома в момент укладення договору. Згідно п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Підписавши спірний Договір за допомогою електронного підпису, позивачка підтвердила, що один примірник Договору отримала, з внутрішніми Правилами надання коштів у позику в ТзОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» ознайомлена в повному обсязі. Доказів протилежного позивачем не надано, як не надано і того, що відповідачем порушено норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та вчинено дії, які свідчать про ведення нечесної підприємницької практики та введення позивача в оману щодо умов надання кредитних коштів за спірним Договором. Не знайшли свого підтвердження твердження позивачки про введення її в оману щодо безвідсотковості позики. Так нею до матеріалів справи було надано скріншоти сторінок з сайту відповідача з описами пропозицій кредитування. Тільки пропозиція щодо отримання кредиту «Smile credit» містить умову про безвідсоткове користування кредитними коштами до 30 днів. Однак позивачкою цей кредитний кредит не обраний. Позивачкою укладено електронний договір за кредитним продуктом «Кредит «Пільговий», який містить умови кредитування: 30 днів - 2%. З врахуванням наведеного, позивачем не надано, а судом не здобуто доказів того, що відповідачем в будь-який спосіб було порушено права позивача, а саме лише посилання на таке порушення не може бути підставою для задоволення позову. Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору позики вимогам законодавства, про несправедливість його умов та нечесну підприємницьку практику, без їх доведення в розрізі положень ст.ст.76-81 ЦПК України, і спростовуються самим змістом договору, то суд не вбачає підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного суду від 09.09.2020 року по справі № 732/670/19 та від 23.03.2020 року по справі 404/502/18 року. Посилання позивачки на судову практику Вищого господарського суду України від 09.11.2017 року по справі № 910/361/14 є безпідставними, оскільки фактичні обставини, у наведеній позивачкою справі, та у справі, яка розглядається судом, є різними, що виключає подібність спірних правовідносин. При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Щодо визначення подібності правовідносин суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду: від 29 травня 2018 року у справі № 305/1180/15-ц, провадження № 14-82цс18 (абзац 18); від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, провадження № 12-16гс18 (пункт 5.5); від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, провадження № 14-525цс18 (абзац 20); від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, провадження № 14-285цс18 (абзац 18). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладених обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову про захист прав споживачів, шляхом визнання недійсним договору позики. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed