Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що є власницею вказаної квартири, на підставі її заяви у вказаній квартирі був зареєстрований та постійно проживав її син, [PERSON] , який помер [INFO] . З літа 2016 року син мешкав у квартирі один та самостійно користувався її майном, без згоди позивача у квартирі періодично проживали його дружина та доньки, рішенням суду шлюб між сином та його дружиною розірвано. [PERSON] у 2016 році забрала всі свої речі та дітей і до теперішнього часу постійно проживає за місцем своєї реєстрації. Без відома позивача у квартирі 05.03.2011 року зареєстрована дитина - [PERSON] , яка фактично проживає за місцем реєстрації матері. Формальна реєстрація [PERSON] в квартирі є порушенням прав власника, квартира знаходиться в жахливому стані, санітарно-гігієнічні та побутові умови не придатні для проживання дитини, з грудня 2018 року квартира відключена від електромереж, існує тривала заборгованість за житлово-комунальні послуги, що може призвести до негативних наслідків, зокрема звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна. Позивач є власником квартири, а відтак має обов`язок щодо утримання квартири та оплати житлово-комунальних послуг, оскільки позивач не має коштів для утримання квартири та погашення існуючої заборгованості, їй потрібно вирішити питання щодо доцільності подальшого використання цієї квартири. Реєстрація неповнолітньої обмежує позивача в праві розпоряджатися власністю. Ухвалою суду від 05.02.2021 року по справі відкрито загальне провадження та призначено підготовче судове засідання. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 13.04.2021 року заяву розподілено судді Дзержинського районного суду м.Харкова Невеніцину Є.В. 12.05.2021 року представником Служби у справах дітей по Шевченківському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок про недоцільність визнання малолітньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки задоволення позовних вимог порушує охоронювані законом права та інтереси дитини, суперечить її інтересам та може призвести до звуження обсягу існуючих майнових прав. 12.05.2021 року по справі проведено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. Законний представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи надав заяву про слухання справи за їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. За договором купівлі-продажу від 23.06.2000 року та згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу № [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 21.02.2017 року. Відповідно до копії свідоцтва про народження № [NUMBER] батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть № [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . Згідно довідки про склад сім`ї у вказаній квартирі зареєстрована [PERSON] , [INFO] . За актом обстеження умов проживання затвердженим начальником Служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради квартира перебуває в стані ремонту, на момент обстеження проживати в квартирі неможливо, дитини в квартирі не було. За інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] відсутнє право власності на нерухоме майно. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частин другої, третьої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки неповнолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що малолітня не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення права користування цим житлом. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Позивачем не надано доказів того, що реєстрація дитини за адресою належного їй майна перешкоджає позивачу у користуванні належним їй майном, порушує права позивача, вона не може розпорядитись вказаною квартою, вимушена сплачувати надлишкові кошти тощо. Посилання позивача на непридатні умови для проживання у квартирі необґрунтовані, оскільки позивачем не доведено з яких підстав, остання, як власниця квартири, не може привести квартиру у придатний для проживання стан, отримання пенсії не свідчить про неможливість прибрати зайві речі та викинути сміття, яке відображено на наданих суду фотокартках. Підстава, на якій місце проживання дитини було зареєстрованим в спірному житловому приміщенні, у судовому порядку не оспорюється, крім того суду не надано належних доказів, що реєстрація дитини у квартирі здійснена без згоди позивача. Посилання позивача на те, що реєстрація дитини обмежує її права є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи судом не було встановлено наявності перешкод у користуванні позивачем своєю власністю та порушення її прав, що є визначальним для захисту її прав, зокрема суду не дано доказів того, що позивач має намір продати квартиру та зверталась до органу опіки для отримання відповідної згоди. Верховний Суд у постанові № 759/19394/15-ц від 27.12.2018 року зазначив, що через свій вік дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом. Враховуючи викладене, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки суперечать інтересам дитини.

Outcome: dismissed