Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області із цивільним позовом до [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Вінницької міської ради про визнання будинку [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на ? частку відповідного будинку з господарським будівлями, встановлення порядку роздільного володіння та користування земельною ділянкою. Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з 08.05.1993 року по 12.08.2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у сторін народилась спільна донька [PERSON], [INFO]. За час спільного проживання сторонами було набуто у власність будинок із господарським будівлями та спорудами [ADDRESS]. Позивач вважає, що більша частина ремонтних робіт та добудов у спільному будинку були проведені за її особисті кошти, отримані нею після реалізації земельної ділянки, що належала їй на праві приватної власності, а також після реалізації автомобіля, подарованого батьками. Однак, незважаючи на викладені обставини, сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна та виділу частини будинку у натурі для проживання позивачки. Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду із даним позовом. В ході судового розгляду, але до початку розгляду справи по суті, представником позивача за довіреністю [PERSON] подано заяву від 10.02.2014 року про зміну предмету позову, згідно якої він просив визнати за його довірителькою право власності на ? частку житлового будинку [ADDRESS], а також виділити у натурі вказану частину будинку. Також подано заяву від 10.02.2014 року про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи, розгляд якої у судовому засіданні не відбувся у зв'язку із оголошеною перервою. В судовому засіданні 12.03.2014 року представник позивача [PERSON] подав заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просив визнати за його довірителькою право власності на ? частку житлового будинку з господарським будівлями [ADDRESS]. У зв'язку зі зменшенням позовних вимог, заяву від 10.02.2014 року про призначення судової експертизи по справі не оголошував та не наполягав на призначенні експертизи. В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] за довіреністю [PERSON], [PERSON] вимоги позову, із урахуванням заяв про зміну предмета позову та зменшення позовних вимог, підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] додатково пояснив суду, що вони просять визнати за [PERSON] право власності лише на ідеальну частку домоволодіння [ADDRESS], а не на конкретні приміщення, а тому у виниклих правовідносинах не підлягають застосуванню положення статті 376 ЦК України, хоча спірний будинок і є самочинно добудованим і реконструйованим. Відповідач [PERSON] та його представник за договором про надання правової допомоги адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі з тих підстав, що будинок є фактично самочинно перебудованим та добудованим, його загальна площа та конфігурація, які є на сьогоднішній день, абсолютно не відповідають тим параметрам будинку, які були на час його придбання у спільну сумісну власність. Відтак, вони заперечують щодо визнання права власності на ? частину самочинно перебудованого і добудованого будинку. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Вінницької міської ради за довіреністю Никонюк О.В. у судовому засіданні проти вимог позову заперечував з тих підстав, що спірний будинок є самочинно реконструйованим та добудованим, а відтак на нього не може визнаватись право власності у судовому порядку, оскільки для цього передбачений відповідний порядок. В ході судового розгляду по справі встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 08.05.1993 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що міським відділом ЗАГС м. Вінниці вчинено актовий запис № 974. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «[PERSON]». 21.12.1994 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] придбав у власність ? частину жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель у [ADDRESS]. Згідно договору, даний жилий будинок має загальну площу 61,3 кв. м. Крім того, до складу будинковолодіння входили огорожа № 1, три хліви, позначені літерами «Б», «В», «в», два льохи: «П/Б», вбиральня «У». Того ж дня договір було посвідчено державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Старковою Л.А. за реєстровим № 8-6907, а також 13.01.1995 року зареєстровано у КП «ВООБТІ» за № 9981. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВСК № 460785, виданого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори 19.12.2005 року за реєстровим № 2-4166, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON], яка померла [INFO], є її онук [PERSON] До складу спадкового майна, на яке видано дане свідоцтво, входить ? частка житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS]. На земельній ділянці, згідно довідки-характеристики, виданої КП «ВООБТІ» 16.12.2005 року, розташований житловий будинок, житловою площею 61,3 кв. м., позначений на плані літерою «А», огорожа «№1», три сараї «Б», «В», «в», два льохи «п/Б», «п/В», вбиральня «У». Дане свідоцтво про право на спадщину було зареєстровано 10.01.2006 року за реєстровим № 9981. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого відділом РАЦС Вінницького МУЮ, 12.08.2008 року зареєстровано розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Згідно складеного 03.02.2014 року КП «ВМБТІ» технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], будинок має загальну площу 92,9 кв. м., з яких 51,3 кв. м. житлової площі, в тому числі до складу будинку входять самочинно збудовані та переобладнані приміщення коридору 1-1, площею 3,9 кв. м., кімнати 1-2, площею 19,2 кв. м., коридору 2-1, площею 1,5 кв. м., коридору 2-2, площею 13,7 кв. м., кухні 2-4, площею 15,0 кв. м., санвузлу 2-5, площе. 7,5 кв. м., кімнати 2-6, площею 12,0 кв. м. Крім того, до складу будинковолодіння входять самочинно збудовані прибудови до житлового будинку «А?», «а?» та гараж «Б?». Відповідно до положень статті 22 КпШС України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року судам рекомендовано при вирішенні судових спорів про поділ майна подружжя враховувати, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 376 Цивільного кодексу України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Відповідно до вимог частини 2 цієї ж статті особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно положень частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 статті 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно частини 4 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно частини 1 статті 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Постановою судової палати у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 04.12.2013 року у справі № 6-130цс13 висловлену наступну правову позицію. У розумінні частини 1 статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності. Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності (ч. 2 статті 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд прийшов до переконання про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що в період часу з 08.05.1993 року по 12.08.2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В даний період відповідачем [PERSON] за договором купівлі-продажу від 21.12.1994 року було придбано у власність ? частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS]. На той час будинок мав 61,3 кв. м. загальної площі, з яких 46,5 кв. м. житлової площі. Відповідного до положень чинного на той час законодавства, дане майно було об'єктом спільної сумісної власності подружжя. У 2005 році [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом став власником іншої ? частки будинковолодіння із відповідною часткою господарських будівель [ADDRESS]. На момент набуття права власності будинок також мав загальну площу 61,3 кв. м. Однак дана частина будинку не входить до складу спільного майна подружжя. В судовому засіданні згідно пояснень сторін встановлено, що сторони спільно протягом 2005 - 2008 років здійснили самочинну реконструкцію, перебудову та будову до житлового будинку [ADDRESS], після чого змінились конфігурація будинку, загальна і житлова площі будинку, які збільшились відповідно до 92,9 кв. м. та 51,3 кв. м. Крім того, сторонами були самочинно збудовані гараж «Б?», а також прибудови до житлового будинку «А?» та «а?». Таким чином, об'єкт нерухомого майна, який існував у 1994 році та на ? частку якого [PERSON] і [PERSON] набули права власності як подружжя, фактично припинив існування, оскільки ні його загальна площа, ні конфігурація приміщень і господарських будівель, не відповідають тим приміщенням, які існують на сьогоднішній день. Таким чином, беручи до уваги заявлені позовні вимоги із врахуванням заяв позивачки про зміну предмету позову і про зменшення позовних вимог, позов задоволенню не підлягає. Крім того, суд враховує і ту обставину, що житловий будинок [ADDRESS] є самочинно перебудованим і добудованим, а відтак визнання права власності на ? його частину, без введення будинку в експлуатацію, не відповідає вимогам чинного законодавства. Тому, із врахуванням положень вищевказаної правової позиції Верховного Суду України, позов не підлягає до задоволення також і з наведених підстав. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до положень статті 88 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed