Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м . Києва з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей доньки [PERSON] , 2002 року народження, синів [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2008 року народження в розмірі Ѕ частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до повноліття дитини. В позовній заяві позивач зазначає, що з 30.10.1999р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 20.12.2017р., від якого мають трьох дітей [PERSON] , 2002 року народження, [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2008 року народження. З часу розірвання шлюбу, відповідач надавав кошти один раз на чотири місяців сумі від 100грн. до 1000грн. у 2017 році. Позивач отримує заробітну плату, яка не дозволяє у повному обсязі забезпечувати дітей харчуванням, ліками, санаторно-курортним лікуванням, одягом та іншим. Враховуючи відсутність будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей та неприйняття участі у їх вихованні та матеріальному забезпеченні з боку відповідача, позивач змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 12 червня 2018р. по справі відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 02.08.2018р. до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву та заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 09.10.2018р. визначено розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду по суті підготовчим засіданням. Ухвалою від 09.10.2018р. прийнято зустрічний позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей з батьком та стягнення аліментів та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. В зустрічній позовній заяві відповідач [PERSON] просить визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , 2002 року народження, синів [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2008 року народження разом з ним за адресою: [ADDRESS] . а також стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання дітей в розмірі Ѕ частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду і до повноліття дітей. В своїй зустрічній позовній заяві відповідач [PERSON] зазначає, що він робив все можливе для збереження сім`ї, дбав про належне матеріальне забезпечення, намагався створити для дітей всі умови для навчання, розвитку та відпочинку, однак у сторін не співпадали погляди на виховання дітей, а тому виникали спори та сварки, що призвело до розірвання шлюбу. 25.03.2018р. позивач забрала з квартири всі свої речі. Наступного дня відповідач виявив пропажу своїх документів та грошей, у зв`язку з чим звертався до поліції, при цьому, зникли також розписки, які надавала позивач щомісячно відповідачу про отримання аліментів. В цей час діти перебували на канікулах у батьків відповідача. Повернувшись, діти ще два тижні проживали з відповідачем, але в один із днів зі шкоди прийшов лише старший син [PERSON] . Молодший син та донька зі школи не повернулись і їх телефони не відповідали та почали проживати разом з матір`ю. [PERSON] зазначає, що не заперечує проти сплати аліментів на двох дітей, якщо вони будуть подовжувати проживати з позивачем, але не в тому розмірі, як просить позивач. Враховуючи, що позивач немає постійного місця проживання з належними умовами проживання дітей, [PERSON] вважає, що в інтересах дітей необхідно визначити місце проживання з батьком, де вони проживали з народження, відвідували школу, мають устояні соціальні зв`язки та всі належні для їх розвитку умови, а відповідач здатен доглядати за ними і приділяти належну увагу фізичному та інтелектуальному їх розвитку, перебуваючи на пенсії та маючи для цього достатньо часу. З огляду на викладене, [PERSON] вважає, що наявні підстави для звернення до суду з зустрічним позовом. 20.12.2018р. до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому позивач [PERSON] , просить визначити місце проживання дітей разом з матір`ю та стягнути аліменти на утримання дітей в розмірі Ѕ частини всіх заробітків (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку. В судому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити основний позов, в задоволенні зустрічного позову, просили відмовити. Представник відповідача заперечували проти задоволенні основного позову та просила задовольнити зустрічний позов, враховуючи викладені в ньому обставини. Вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, представника третьої особи за зустрічним позовом, а також думку дітей [PERSON] , 2002 року народження, синів [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2008 року народження, судом встановлено наступне. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017р. розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.35-36) Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2017р., змінено заочне рішення шляхом виключення з мотивувальної частини рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.02.2017р. посилання суду на спричинення відповідачем позивачу легких тілесних ушкоджень та на обмеження в доступі до належних їй документів. В решті рішення суду - залишено без змін (а.с.37-39). Відповідно до копій свідоцтв про народження, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.7-9). Щодо зустрічних позовних вимог про визначення місця проживання дітей з батьком, слід зазначити наступне. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Враховуючи вік неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на час винесення рішення досягли чотирнадцяти років та відповідно до ч.3 ст. 160 СК України, мають право визначитись з місцем свого проживання, суд вважає, що позовні вимог в частині визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , слід зазначити також наступне. Згідно з частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 12.11.2019р., Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за недоцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] (а.с.231-233). Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створювати реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Враховуючи надані в судовому засіданні пояснення позивача [PERSON] , яка заперечувала проти визначення місця проживання дітей з батьком, при цьому, не заявляючи вимоги щодо визначенні місця проживання малолітнього сина [PERSON] , пояснення представника відповідача, яка зазначила, що батьком створені всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, задоволення гармонійного розвитку особистостей та матеріальної забезпеченості, а також враховуючи думку дитини, яка була з`ясована в судовому засіданні, її інтереси та сталу прихильність малолітнього [PERSON] до матері та категоричну відмову щодо проживання з батьком, а також його емоційний стан, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] щодо визначення місця проживання сина [PERSON] разом з ним. Щодо стягнення аліментів на утримання дітей, судом встановлено наступне. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. У відповідності до приписів ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч.2 ст. 184 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За загальним правилом, встановленим ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто 26 січня 2018 року. В судовому засіданні позивач зазначила, що в період з моменту подачі позову до суду, тобто 04 червня по [INFO] . неповнолітня донька [PERSON] та малолітній син [PERSON] проживали разом з нею, а неповнолітній син [PERSON] , проживав разом з батьком, а з 10 жовтня 2018р. всі діти проживають разом з матір`ю [PERSON] . Даний факт в судовому засіданні визнала представник відповідача Крім того, проживання з матір`ю з жовтня 2018р. підтвердив в судовому засіданні і неповнолітній син сторін [PERSON]. Отже, стягнення аліментів на користь позивача [PERSON] слід поділити на два періоди: з 04.06.2018р. по 10.10.2018р. - період проживання з [PERSON] лише двох дітей [PERSON] та [PERSON] та починаючи з 10.10.2018р. - період проживання з [PERSON] всіх трьох дітей. При визначенні розміру аліментів, судом не враховуються пояснення представника відповідача за основним позовом, що зазначала про наявність на утриманні [PERSON] батьків та рідного брата-інваліда, а надані докази не підтверджують саме перебування останніх на утриманні відповідача [PERSON] . Згідно копії довідки про заробітну плату [PERSON] , середньомісячна заробітна плата останньої за період з листопада 2017р. по квітень 2018р. становить 10677,47 грн. (а.с.10). З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути в період з 04.06.2018р. по 10.10.2018р. з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] та неповнолітньої доньки [PERSON] в розмірі 1/3 частки від усіх заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожитого мінімуму для дитини відповідного віку, та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , неповнолітнього сина [PERSON] та неповнолітньої доньки [PERSON] в розмірі Ѕ частки від усіх заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожитого мінімуму для дитини відповідного віку в період з 10.10.2018р. і до досягнення старшою дитиною повноліття. Оскільки зустрічний позов [PERSON] про стягнення аліментів був поданий 02.08.2018р. та визнання сторонами факту проживання неповнолітнього сина [PERSON] разом з батьком [PERSON] в період з 04.06 по 10.10.2018р., суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розімірі ј частини з усіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в період з 02.08 по 10.10.2018р. Згідно ст. 141 ЦПК України з [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн., у зв`язку з частковим задоволенням зустрічного позову [PERSON] . Крім того, судом враховується, що відповідач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати за позовом [PERSON] компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: partial