Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що [INFO] року помер її батько [PERSON] Після його смерті стало відомо, що [PERSON] при житті склав заповіт 06.12.1977 року, яким все своє майно заповів своїм дочкам [PERSON] та [PERSON] Оскільки при житті [PERSON] страждав на шизофренію, що дає підставу вважати, що під час складання заповіту він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, [PERSON] просить суд визнати зазначений заповіт недійсним. [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому зазначила, що [INFO] року помер її батько [PERSON] При житті [PERSON] склав заповіт 06.12.1977 року, яким все своє майно заповів своїм дочкам [PERSON] та [PERSON] Після смерті батька вона прийняла спадщину, але у зв'язку з тим, що [PERSON] не записаний як її батько у свідоцтві про народження, а [PERSON] чинить їй перешкоди, просить суд встановити той факт, що [PERSON] є дочкою [PERSON], який помер [INFO] року; визнати за [PERSON] право власності на ? частину будинку [ADDRESS] в м.Харкові, який належить [PERSON]; зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні ? частину будинку [ADDRESS] в м.Харкові; вселити [PERSON] у зазначений будинок. В судовому засіданні [PERSON] свій позов підтримала, зустрічний позов [PERSON] не визнала та пояснила про обставини, зазначені в її позові. В судовому засіданні [PERSON] свій зустрічний позов підтримала, позов [PERSON] не визнала та пояснила про обставини, зазначені в її позові. Треті особи в судове засідання не з'явились. Дослідивши докази, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] - задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є дочкою [PERSON], який помер [INFO] року. При житті [PERSON] у 1964 році побудував будинок [ADDRESS] в м.Харкові та склав заповіт 06.12.1977 року, яким все своє майно заповів своїм дочкам [PERSON] та [PERSON] Ці обставини підтверджуються свідоцтвами про народження сторін, витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища сторін, заповітом [PERSON], свідоцтвом про смерть [PERSON], формою А заяви про видачу паспорту [PERSON], технічним паспортом на будинок, показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до п.1 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, родинних відносин між фізичними особами. Тому суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню в частині встановлення того факту, що [PERSON] є дочкою [PERSON], який помер [INFO] року. Ч.1 ст.60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що [PERSON] не довела того, що заповіт [PERSON] від 06.12.1977 року є недійсним, а [PERSON] не довела, що право власності на вказаний будинок належить спадкодавцеві [PERSON] та входить до складу спадщини, визначеної у ст.1218 ЦК України. Так, як докази того, що під час складання заповіту [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, [PERSON] надала суду амбулаторну медичну картку [PERSON], в якій маються записи про його захворювання на шизофренію. Але цей доказ спростовується висновками посмертної судово-психіатричної експертизи №960 від 20.12.2013 року, відповідно до яких за життя [PERSON] виявляв ознаки шизофренії, але під час підписання ним заповіту 06.12.1977 року за своїм психічним станом був спроможній усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] в частині доведення права власності [PERSON] на зазначений будинок надала суду копію технічного паспорту, в якому зазначено, що будинок побудовано 1964 року, але право власності на нього не оформлено. У 1964 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином, зокрема, у 1964 році житлового будинку цей громадянин набував статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набував право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Але ніяких доказів того, що [PERSON], побудувавши у 1964 році вказаний будинок, дотримався зазначеного вище порядку прийняття державною комісією збудованого житлового будинку, [PERSON] суду не надала. Тому підстав вважати, що вказаний будинок входить до складу спадщини після смерті [PERSON], у суда немається, а тому право власності на будинок за [PERSON] в порядку спадкування визнано бути не може. Крім того, право вимагати усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні житловим будинком та право на вселення до нього є похідними від права власності або користування зазначеним будинком. Разом з тим, оскільки суд відмовляє [PERSON] у визнанні права власності на будинок в порядку спадкування та відсутності права [PERSON] на користування будинком, суд відмовляє і в задоволенні позову в частині усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні житловим будинком та вселення до нього. На підставі викладеного,

Outcome: partial