Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-07 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] та після виправлення недоліків позовної заяви і уточнення заявлених позовних вимог, просить суд надати дозвіл на виїзд за межі України до країн : Турції, Греції, Болгарії, Чехії, Польщі, Росії, Білорусії, Німеччини, Балтії - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], до досягнення ними 18 років. З позовної заяви виходить, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 березня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей, а саме доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Подружні відносини сторін фактично припинилися за рік до розірвання шлюбу і з того ж часу відповідач в порушення вимог ч. 2 ст. 150 СК України не приймає участі у житті дітей. Виховує та забезпечує дітей лише позивач. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірні зміни її місця проживання. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно Правил перетинання державного кордону громадянина України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Через неможливість отримання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, другий рік поспіль позивач не має змоги разом з дітьми поїхати на море та відвідати їхніх родичів, що проживають в Республіці Білорусь. Зокрема, це рідний дядько позивача - [PERSON], дуже близька їй та дітям людина, без спілкування з яким особливо страждають діти. Окрім родичів, діти позивача мають багато друзів, спілкування з якими тепер штучно обмежене. Крім того, діти мріють побачити світ, наступного літа вони планували поїхати на відпочинок до Болгарії. Звернутися за дозволом у встановленому законом порядку до батька дітей позивач не може через те, що [PERSON] з 2014 року фактично припинив з ними спілкування, а з 28 серпня 2015 року офіційно перебуває у розшуку, як такий, що ухиляється від виконання вироку суду. Зважаючи на викладене вище, позивач вважає, що її діти позбавлені можливості відпочинку та оздоровлення, що безумовно суперечить їх інтересам. Крім того, неможливість відвідувати родичів та планувати інші поїздки шкодить інтересам та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку дітей. Ухвалою судді від 30 листопада 2015 року відкрито провадження у зазначеній справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] уточнила заявлені нею позовні вимоги та просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Білорусь неповнолітнім дітям - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у супроводі їх матері - [PERSON] без згоди та супроводу батька дітей - [PERSON] на строк з 01.06.2016 року по 31.08.2016 року, з 28.12.2016 року по 13.01.2017 року, з 01.06.2017 року по 31.08.2017 року, з 28.12.2017 року по 13.01.2018 року, з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року, з 28.12.2018 року по 13.01.2019 року, з 01.06.2019 року по 31.08.2019 року, з 28.12.2019 року по 13.01.2020 року, про надала до суду письмову заяву про уточнення позовних вимог від 08.01.2015 року ( а.с. 59 ). Підтримала заявлені та уточнені позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Підтвердила обставини, викладені нею в позовній заяві в обґрунтування заявлених позовних вимог. Зазначила, що з відповідачем вони не проживають разом близько 3-х років. Офіційно вони розлучились у 2015 році. На даний час відповідач знаходиться у розшуку, як такий, що ухиляється від виконання вироку суду. [PERSON] участі у вихованні дітей не приймає, матеріально не забезпечує, з дітьми не спілкується. У Республіці Білорусь проживає її рідний дядько [PERSON], який бажає, щоб їхні родини спілкувались, він хоче зустрічатись зі своїми племінниками. [PERSON] має можливість забезпечити повноцінний відпочинок, профілактичне лікування в дитячому профілакторії в період зимових і літніх шкільних канікул її дітям. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача [PERSON], належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду справи, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення у справі заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи останній повідомлявся належним чином та йому направлялись рекомендованим листом судові повістки про виклик до суду за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. За даними Городнянського РС УДМС України у Чернігівській області відповідач зареєстрований проживаючим по [ADDRESS]. Згідно рекомендованих поштових повідомлень про отримання судової повістки [PERSON] двічі був належним чином повідомлений про дату, час і місце судових засідань, в порядку ст. 76 ЦПК України судові повістки були вручені батьку та сестрі відповідача, які знаходились в місці поживання відповідача. У судові засідання відповідач не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив ( а.с. 44, 55 ). Згідно положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Таким чином, виходячи з положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України, відповідачу [PERSON] належним чином вручено судові виклики і він вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служби у справах дітей Деснянської районної у місті Чернігові ради, яка діє в справі як орган опіки та піклування, в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи третя особа повідомлялась належним чином. Начальник відділу служби у справах дітей Деснянської районної у місті Чернігові ради [PERSON] надала до суду письмову заяву від 28.12.2015 року за вих. № 02-07/1826 з проханням розглянути справу без участі їх представника, позов [PERSON] підтримують у повному обсязі ( а.с. 56-57 ). Частина 4 ст. 169 ЦПК України передбачає, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів ( постановляє заочне рішення ). Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частина 2 ст. 224 ЦК України передбачає, що у разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] двічі належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяв про розгляд справи за його відсутності, позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, суд приходить до висновку щодо можливості проведення заочного розгляду справи та ухвалення у справі заочного рішення. Суд, з'ясувавши позицію позивача та третьої особи по суті заявлених позовних вимог, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача, надані в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши в судовому засіданні усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, прийшов до наступного. Сторони перебували у зареєстровану шлюбі з 16 вересня 2006 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 березня 2015 року шлюб між ними розірвано. Рішення суду набрало законної сили 27.03.2015 року ( а.с. 4, 9 ). Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] року в м. Городня Чернігівської області та її батьками значаться [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 11 ). Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] народився [INFO] року в м. Чернігів та його батьками значаться [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 10 ). За даними Міністерства внутрішніх справ України [PERSON] засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавленні волі ухиляється від виконання вироку суду та перебуває у розшуку як особа, яка переховується від органів влади ( а.с. 8 ). [PERSON] являється рідним дядьком [PERSON], що підтверджується дослідженими в судовому засіданні свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], свідоцтвом про народження серії [NUMBER], свідоцтвом про народження серії [NUMBER], свідоцтвом про народження серії [NUMBER] ( а.с. 4, 6-7 ). [PERSON] з 27.09.2005 року проживає за адресою : [ADDRESS], що підтверджується відповідною довідкою від 16.01.2015 року ( а.с. 5 ). Стаття 33 Конституції України передбачає, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків ( усиновлювачів ), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ. Згідно ст. 3 зазначеного Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється при пред'явленні одного з документів, вказаних в ст. 2 цього Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. З Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі. Згідно з п.п. 2 п. 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно зі ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання, є рівним правом і обов'язком батьків. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно приписів ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. У відповідності до ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки виїзд дітей за кордон відповідає інтересам та бажанням дітей, за своєю метою має сприяти загальному розвитку дітей та їх оздоровленню, в той же час позивач позбавлена можливості отримати від відповідача згоду на виїзд дітей за кордон, що в розрізі даних правовідносин порушує права та інтереси неповнолітніх дітей. Слід зазначити, що відповідач дозволу на виїзд дітей за межі України не надав, оскільки з сім'єю не проживає, з колишньою дружиною та дітьми стосунків не підтримує, офіційно перебуває у розшуку, що є перешкодою для задоволення малолітніми своїх інтересів. Відповідно до ст. ст. 212-214 ЦПК України та з урахуванням п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України суд повинен зазначити в рішенні назву держави прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено 1218 грн. 00 коп. судового збору, які підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved