Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровського національного університету ім..[PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що 02.02.2015 року була прийнята до Дніпропетровського національного університету ім..[PERSON] на посаду асистента кафедри автоматизованих систем обробки інформації за строковим трудовим договором, як аспірантка, відповідно до наказу №29к від 30.01.2015 року. Відповідно до заяви про прийняття на роботу, на якій було проставлено відповідну резолюцію, строк працевлаштування був до 30.06.2015 року. Проте відповідачем було видано наказ про зарахування на вищевказану посаду до 30.05.2015 року. 30.05.2015 року наказом №305 від 22.05.2015 року було звільнено з посади асистента кафедри автоматизованих систем обробки інформації у зв*язку з закінченням строку дії строкового трудового договору за ст..36 п.2 КЗпП України, як аспірантку. Вищезазначене звільнення вважає незаконним, безпідставним та таким, що порушує її права з огляду на наступне. 18.05.2015 року звернулась до відповідача із заявою щодо розгляду питання працевлаштування після закінчення трудового договору відповідно до вимог трудового законодавства в зв*язку з вагітністю, надавши разом із заявою відповідну довідку №39 від 02.03.2015 року. 20.05.2015 року відповідачем була надана відповідь на вищевказану заяву, якою було зазначено про звільнення 30.05.2015 року та про необхідність надання довідки про вагітність на час звернення із заявою. Додатково було зазначено, що відповідно до п.15 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 року №309, аспіранти мають право на роботу за сумісництвом відповідно до законодавства України. 22.05.2015 року повторно надала довідку про вагітність №84 від 22.05.2015 року. 22.05.2015 року відповідачем було видано наказ №305к, відповідно до якого позивача звільнено з займаної посади 30.05.2015 року. Отже, фактично відповідач завчасно прийняв рішення про звільнення [PERSON], не зважаючи на те, що був повідомлений про її вагітність. 26.05.2015 року відповідачем було направлено лист з пропозицією працевлаштування позивача на посаду інженера 1 категорії кафедри електронних засобів телекомунікації 0.5 ставки, як аспірантці третього року навчання з відривом від виробництва до закінчення терміну навчання в аспірантурі-31.10.2015 року. Крім того, листом було зазначено про необхідність прийняття даної пропозиції до 28.05.2015 року. 28.05.2015 року [PERSON] повторно звернулась до відповідача з заявою, в якій просила продовжити її працевлаштування без погіршення умов праці, згідно із чинним законодавством України. 29.05.2015 року Дніпропетровський університет ім..[PERSON] листом повторно повідомив про можливість працевлаштування на посаду інженера 1 категорії кафедри електронних засобів телекомунікації. 29.05.2015 року позивачка втрете звернулась з проханням продовжити працевлаштування в зв*язку із вагітністю без погіршення умов праці. Крім того, зазначила, що запропонована відповідачем посада суттєво погіршує умови працевлаштування. 03.06.2015 року отримала відповідь відповідно до якої було зазначено про відсутність обов*язку відповідача працевлаштувати [PERSON] в зв*язку з її відмовою від запропонованої посади інженера 1-ї категорії кафедри електронних засобів телекомунікацій на 0.5 ставки. Додатково було зазначено, що позивач має право лише на роботу за сумісництвом та відсутність обов*язку університету працевлаштувати аспірантку. Отже, в зв*язку з тим, що відповідачем не було запропоновано іншу роботу, яка б не змінювала істотні умови праці, він не виконав передбачений обов*язок по працевлаштуванню позивача. Крім того, виходячи зі змісту листів-відповіді відповідача, можна дійти висновку, що він пропонував позивачу лише наявну посаду за сумісництвом. 03.06.2015 року позивачу було видано копію витягу з наказу №305к від 22.05.2015 року про її звільнення, трудову книжку. 15.06.2015 року позивачу було виплачено компенсацію за 22 календарних дня невикористаної щорічної відпустки. Також зазначає, що незаконне звільнення з роботи, несвоєчасний розрахунок та психологічний тиск зі сторони службових осіб, який здійснювався під час виконання покладених на позивача обов*язків негативно вплинули на її психічний стан, а також і на перебіг вагітності. Такі неправомірні дії відповідача вимагали від позивача додаткових зусиль по організації життя. Змушують витрачати свій час на те, щоб поновити свої порушені права і отримати гарантії передбачені трудовим законодавством. З огляду на це, завдану моральну шкоду оцінює в розмірі 5\~000 грн. На підставі викладеного просить визнати незаконним звільнення [PERSON] з посади асистента кафедри автоматизованих систем обробки інформації за строковим трудовим договором, як аспірантки Дніпропетрвського національного університету ім..[PERSON] в зв*язку із закінченням трудового договору, поновити на посаді асистента кафедри автоматизованих систем обробки інформації Дніпропетровського національного університету ім..[PERSON], стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмір 5\~000 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. В судовому засіданні представники відповідача: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали. В задовленні позовних вимог просили відмовити. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу,вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON]-аспірантка 3-го року навчання, відповідно до наказу №29К від 30.01.2015 року, була прийнята на посаду асистента кафедри автоматизованих систем обробки інформації з 02.02.2015 року по 30.05.2015 року за строковим трудовим договором, на 0.5 ставки/а.с.47/. Наказом №305К від 22.05.2015 року [PERSON] було звільнено з посади асистента кафедри автоматизованих систем обробки інформації 30.05.2015 року у зв*язку з закінченням строку дії строкового трудового договору ст..36 п.2 КЗпП України, як аспірантку. 18.05.2015 року позивачка [PERSON] звернулась до відповідача з письмовою заявою /а.с.21/ в якій просила розглянути питання щодо її працевлаштування після закінчення строкового трудового договору, відповідно до трудового законодавства України з наданням довідки про вагітність №39 від 02.03.2015 року. 20.05.2015 року на звернення [PERSON] від 18.05.2015 року відповідачем була надана відповідь в якій зазначалось, що 30.05.2015 року вона буде звільнена з посади асистента кафедри автоматизованих систем обробки інформації як аспірантка денного відділення у зв*язку з закінченням строку дії трудового договору /а.с.22/. Також для підтвердження стану вагітності було запропоновано терміново надати довідку про вагітність на час звернення з заявою. Та повідомлено, що після надання довідки університетом буде розглянуто питання про працевлаштування. 22.05.2015 року [PERSON] було отримано медичну довідку про вагітність за №84 та надано відповідачу /а.с.90/. 26.05.2015 року Дніпропетровським національним університетом ім..[PERSON] було направлено лист позивачці [PERSON], який отримано особисто [PERSON] під підпис 28.05.2015 року, в якому відповідачем було запропоновано працевлаштування на посаді інженера 1 категорії кафедри електронних засобів телекомунікації 0.5 ставки, як аспірантці третього року навчання з відривом від виробництва, до закінчення терміну навчання в аспірантурі-31.10.2015 рок /а.с.42/. При намірі працевлаштування за вказаною посадою, просили повідомити та надати відповідні документи до відділу кадрів у термін до 28.05.2015 року /а.с.20/. 28.05.2015 року [PERSON] звернулась до відповідача з заявою /а.с.18/ в якій зазначила, що була прийнята на посаду 0.5 ставки асистента кафедри АСОІ за строковим трудовим договором з 02.02.2015 року по 30.05.2015 року. У зв*язку з вагітністю просила подовжити її працевлаштування без погіршення умов праці, згідно з чинним трудовим законодавством України. На звернення позивачки від 28.05.2015 року відповідачем 29.05.2015 було надано відповідь [PERSON], яку вона отримала в цей же день о 15 годині 20 хвилин/а.с.19/. Відповідно до листа Дніпропетровський національний університет ім..[PERSON] повідомляв, що листом від 26.05.2015 року було запропоновано працевлаштування на посаді інженера 1-ї категорії кафедри електронних засобів телекомунікацій, що відповідає фаху, на 0.5 ставки, як аспірантці 3-го року навчання з відривом від виробництва та повторно відповідач просив повідомити про наміри працевлаштування за вказаною посадою. В цей же день 29.05.2015 року позивачка звертається з заявою до відповідача /а.с.16/ в якій зазначає, що у зв*язку вагітністю втретє просить подовжити її працевлаштування без погіршення умов праці. Також зазначила, що запропонована посада суттєво погіршує умови її працевлаштування, що суперечить КЗпП України. 29.05.2015 року Дніпропетровський національний університет ім..[PERSON] направляє [PERSON] повідомлення за №553-166 /а.с.49/ яким повідомляє, що у зв*язку з закінченням строку дії строкового трудового договору п.2 ст.36 КЗпП України та звільненням з роботи 30.05.2015 року просять отримати трудову книжку у відділі кадрів ДНУ ім..[PERSON] з 13-00 до 16-00 годин. Також зазначено, що у зв*язку з вагітністю втретє пропонується працевлаштування на посаді інженера 1-ї категорії кафедри електронних засобів телекомунікацій, на 0.5 ставки, як аспірантці 3-го року навчання з відривом від виробництва. 02.06.2015 року відповідачем було направлено лист [PERSON], який вона отримала в цей же день о 13 годині 30 хвилин /а.с.17/ в якому повідомлялось, що у зв*язку з закінченням строкового трудового договору 30.05.2015 року вона була звільнена з посади асистента кафедри автоматизованих систем обробки інформації відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України, як аспірантка. Також зазначалось, що у зв*язку з вагітністю Дніпропетровський національний університет ім..[PERSON] неодноразово пропонував працевлаштування, як аспірантці з відривом від виробництва, на посаді інженера 1-ї категорії кафедри електронних засобів телекомунікацій на 0.5 ставки, що відповідає фаху. Роз*яснювалось, що укладення нового трудового договору не є переведенням на іншу роботу, тому погіршення умов праці відсутнє оскільки відбувається нове працевлаштування в межах нового трудового договору. Інших вакансій, окрім запропонованої, за фахом, університет не має. 02.06.2015 року [PERSON] зверталась повторно з письмовою заявою до відповідача, відповідь на яку надано 18.06.2015 року /а.с.13-15/. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст..23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2)на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3)таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Як встановлено, між сторонами було укладено строковий трудовий договір строком з 02.02.2015 року по 30.05.2015 року, що підтверджується копією заяви про прийняття на роботу [PERSON] та витягу з наказу №29К від 30.01.2015 року про прийняття на роботу /а.с.62-63/. Особливістю строкового трудового договору є встановлення сторонами моменту його припинення в процесі влаштування особи на роботу. Даючи згоду на укладення строкового трудового договору, працівник заздалегідь зобов*язується виконувати доручену трудову функцію протягом обумовленого проміжку часу. Закінчення строку є юридичним фактом, із настанням якого учасники трудових відносин мають право припинити їх без пояснення будь-яких причин цього кроку. Відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносин фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід врахувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда провадиться з обов*язковим працевлаштуванням ( ч.3 ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов*язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві ( в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин ( наприклад, за станом здоров*я). Тобто, ч.3 ст.184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, вагітної жінки та передбачено обов*язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов*язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до ч.2 ст.232 КЗпП обов*язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі. Оскільки згідно зі ст..235 КЗпП підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов*язку по працевлаштуванню звільненого працівника за п.2 ст.36 КЗпП, зокрема, вагітної жінки, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов*язання по працевлаштуванню. Оскільки незаконність звільнення позивачка [PERSON] пов*язує саме з не працевлаштуванням її відповідачем у зв*язку з вагітністю, то відсутні і правові підстави для задоволення позову. Тобто, відсутні правові підстави для визнання незаконним звільнення [PERSON] за п.2 ст.36 КЗпП України. Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що порушень діючого законодавства з боку відповідача при звільненні [PERSON]за п.2 ст.36 КЗпП України не допущено. У зв*язку з відсутність правових підстав для поновлення позивачки на роботі, то відсутні і правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітка за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Сторони користуються своїми процесуальними правами на власний розсуд і самостійно визначають спосіб захисту порушеного права. Як зазначалось, суди розглядають справи в межах заявлених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed