Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Мар?їнського районного суду Донецької області про визнання права власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником ј частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] . Відповідно до технічної документації вказана частина житлового будинку є відокремленою квартирою [ADDRESS] , однак згідно правовстановлюючих документів становить частину будинку. Позивач просить в судовому порядку виділити його частину в натурі, як окреме індивідуально визначене нерухоме майно, як цілу частину із спільної часткової власності. У судове засідання позивач та відповідач не з?явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази по справі, дійшов до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 13.12.1993 року, виданого відділом приватизації Агропромислого комбінату «Донбас», [PERSON] є власником ј частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] . Відповідно до технічних характеристик ј частина будинку з надвірними побудовами за адресою [ADDRESS] складає відокремлену квартиру [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом, позивач вказав на те, що не може розпорядитися своєю часткою житлової будівлі на власний розсуд без узгодження зі співвласником, оскільки вона не виділена із спільної власності. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, який означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Згідно статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Пленум Верховного Суду України у постанові № 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказав, що приватна власність громадян, як одна із рівноправних форм власності охороняється законом, її захист здійснюється судом. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна (п. 5 Постанови). Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України. Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved