Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить позбавити відповідачів права користування трикімнатною квартирою [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації місця проживання. В обґрунтування вимог зазначає, що з вересня 2016 року у провадженні Харківського районного суду Харківської області перебуває цивільна справа №638/15252/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про розподіл майна подружжя, визнання правочинів недійсними та визнання права власності. В межах вказаної справи вирішується спір щодо розподілу майна подружжя, до складу якого входить в тому числі трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 177,0 кв.м.. Спірна квартира належить позивачеві та колишньому чоловіку - [PERSON] на праві спільної власності, однак зареєстрована на колишнього чоловіка. Позивач дізналась, що у спірній квартирі з 13.11.2018 року зареєстровані відповідачі у справі, яких вона особисто не знає, згоди на проживання та реєстрацію місця проживання їх у квартирі вона не надавала. Зазначає, що жодних домовленостей стосовно умов та порядку використання спірної квартири між позивачем та колишнім чоловіком не було, як і стосовно проживання чи реєстрації місця проживання у ній сторонніх осіб за наявності спору щодо розподілу спільного майна подружжя, до складу якого входить спірна квартира. Крім того вказує, що відповідач [PERSON] , яка є повнолітньою особою, жодним чином не брала та не бере участі у витратах по утриманню квартири і придомової території, відповідачі у спірній квартирі жодного дня не проживали, співвласники квартири не визначали приміщення, яке мають право займати члени сім`ї [PERSON] , за погодженням цього питання [PERSON] до позивача не звертався. Після усунення недоліків ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.04.2020 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12.11.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи відповідачі, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явились, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подали, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 12.03.2021 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд повідомлявся, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника Департаменту, також надав до суду висновок, в якому вважав за недоцільне визнавати дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , а також зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку наступних висновків. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту об`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Так, у відповідності до статті 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає саме власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Отже аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном саме власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Так, судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів, копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське МБТІ» №27342415 від 16.09.2010 року, копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Враховуючи викладене, дійшов висновку, що право відповідачів на користування чужим майном (квартирою) підлягає припиненню на вимогу саме власника цього майна за наявності обставин, які передбачені чинним законодавством. При цьому матеріали справи не містять та позивачем або її представником не надано до суду документів, які підтверджують право власності у [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , з приводу позбавлення користування якою заявлено вимоги до відповідачів. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст. 406 ЦК України,

Outcome: dismissed