Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області із цивільним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов мотивований тим, що з 28.09.2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Через шість місяців вони із відповідачем фактично припинили шлюбні стосунки. За час спільного життя, позивачка разом зі своїм чоловіком [PERSON] вирішили кошти, подаровані їм на весілля, покласти на депозитний рахунок. 18.10.2013 року між [PERSON] та Вінницькою філією ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір про заощадження строком на шість місяців, за умовами якого, вкладником було надано банку грошові кошти у розмірі 13 000,00 грн. із нарахуванням 17 % річних на суму вкладу. Згідно договору, проценти перераховувались на окремий рахунок, з якого [PERSON] знімав дані кошти та витрачав їх на власний розсуд. Позивачка вважає, що вона як дружина [PERSON], має право на ? частину вказаного грошового вкладу, а оскільки відповідач відмовляється у добровільному порядку вирішувати спір, змушена була звернутись до суду із даним позовом. Згідно прохальної частини позовної заяви, [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на ? грошового вкладу на суму 6 500,00 грн., що зберігається на рахунку № [NUMBER], відкритому в відділенні «Центральний ринок» Вінницької філії ПАТ КБ «Приватбанк», а також понесені нею судові витрати. В судове засідання позивачка не з'явилась, надавши суду письмові пояснення, згідно яких позов підтримала у повному обсязі, розгляд справи просила проводити за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, причин своєї неявки суду не повідомив. Згідно письмових заперечень, позов не визнав, мотивуючи тим, що спірні кошти були його особистою власністю, які він набув ще до укладення шлюбу. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи без фіксації судового засідання технічними звукозаписувальними засобами. В ході судового розгляду по справі встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 28.09.2013 року відділом РАЦС Бершадського районного управління юстиції Вінницької області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 28.09.2013 року, про що вчинено відповідний актовий запис № 77. 18.10.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір про заощадження № SAMDNWFD0070009263000, відповідно до умов якого вкладник передав банку грошові кошти у розмірі 13 000,00 грн., строком на шість місяців: до 18.04.2014 року включно, із нарахуванням на суму вкладу 17 % річних. Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2014 року по справі № 127/10466/14-ц, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набуло законної сили. Згідно довідки № 1604561 від 02.07.2014 року, виданої ПАТ КБ «Приватбанк», [PERSON] 28.04.2014 року розірвав договір банківського вкладу та закрив депозитний рахунок. Пунктом 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень пункту 23 Постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Пунктом 24 цієї ж постанови Пленуму ВС України судам рекомендовано при вирішенні судових спорів даної категорії враховувати, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положень частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 статті 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно частини 4 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд прийшов до переконання про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що після укладення сторонами 28.09.2013 року шлюбу, відповідач [PERSON] уклав із ПАТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу, відповідно до умов якого передав на відкритий депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 13 000,00 грн. Позивачка, вважаючи дані кошти об'єктом спільного сумісного майна подружжя, заявила позов про визнання за нею права власності на ? частину вказаного грошового вкладу у розмірі 6 500,00 грн., який знаходяться на відповідному депозитному рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк», відкритому на ім'я [PERSON] Однак, згідно довідки банку, станом на 28.04.2014 року договір було розірвано, кошти знято із рахунку, а сам рахунок закрито ще до накладення судом відповідно заборони. Відтак, визнавати право власності за позивачкою на ? вказаного нею грошового вкладу не є можливим, у зв'язку із відсутністю самого вкладу та грошових коштів на момент розгляду справи судом. Позивачці було відомо про всі обставини по справі, однак вона своїми процесуальними правами не скористалась, позовні вимоги (предмет позову) не змінювала. Отже, позов задоволенню не підлягає за відсутністю предмету спору. Крім того, беручи до уваги заперечення [PERSON] проти позову, який стверджував, що кошти у розмірі 13 000,00 грн., які було ним розміщені на відповідному депозитному рахунку, є його особистою приватною власністю, а також враховуючи лише двотижневий термін, який пройшов з часу реєстрації шлюбу до моменту укладення договору банківського вкладу, на думку суду, [PERSON] не довела належним чином тієї обставини, що дані кошти могли бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до положень статті 88 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed