Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з [PERSON] Обґрунтовуючи позовну заяву тим, що 03.08.2019 року між нею та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів №1, відповідно до якого відповідач отримала у борг 2 450,00 доларів США терміном на сім днів з моменту підписання вказаного договору, тобто до 09.08.2019 року. Оскільки, [PERSON] не повернула кошти в термін вказаний у договорі позики грошових коштів №1, 17.08.2019 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору від 03.08.2019 року. Відповідно до додаткової угоди №1 [PERSON] та [PERSON] погодили, що відповідач зобов`язана сплатити суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 50 відсотків річних від простроченої суми, яка складає 2 322,00 доларів США. Крім того, змінено термін повернення позики, а саме [PERSON] має повернути позику 23.08.2019 року. Однак, в порушення вимог договору позики грошових коштів та додаткової угоди, відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання, грошові кошти не повернула, а тому позивач просить стягни з [PERSON] 5 555,00 доларів США з яких: 2 300,00 доларів США - основний борг; 700,00 доларів США - штрафні санкції; 22,00 долари США - штрафні санкції, 50 відсотків річних від простроченої суми; 2 500,00 доларів США - штрафні санкції; 33,00 долари США - 3% річних. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24.10.2019 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та справу призначено до розгляду. В судовому засідання позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, та просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що між нею та позивачем 03.08.2019 року укладено договір позики грошових коштів у розмірі 2 450,00 доларів США, з терміном повернення 09.08.2019 року. Оскільки, у визначений термін вона не змогла повернути борг, 17.08.2019 року укладено додаткову угоду до договору позики грошових коштів та було продовжено термін повернення коштів до 23.08.2019 року. Однак, у зв`язку з скрутним матеріальним становищем кошти досі не повернула. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 03.08.2019 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики грошових коштів №1 згідно умов якого, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 2 450,00 доларів США, для вирішення особистих питань, а останній зобов`язується їх повернути в порядку, передбаченому умовами цього договору, проте в будь-якому випадку до закінчення строку позики обумовленої в п.3 договору (п.1.1). Згідно п.3.1. договору позику грошових коштів №1, термін надання позики позичальнику становить сім днів з моменту підписання цього договору, а саме до 09.08.2019 року. Строк, вказаний у п.3.1. цього договору, може бути продовжений за згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до цього договору, що визначено п.3.2. договору позику грошових коштів №1. Пунктом 6.1. договору позики грошових коштів №1 встановлено, що якщо позичальник в порушення умов договору своєчасно не повернув суму позики, то згідно зі ст.625 і ст.1050 ЦК України від зобов`язаний сплатити суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 50 відсотків річних від простроченої суми. 17.08.2019 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено додаткову угоду №1 до договору позики грошових коштів від 03.08.2019 року, оскільки позичальник в порушення умов договору своєчасно не повернув суму позики. Сторони домовились, що сума заборгованості складає 2 322,00 доларів США з урахуванням 50 відсотків річних від простроченої суми боргу (п.1.). Згідно п.2 та п.3 додаткової угоди №1, сторони домовились про нові терміни надання позики а саме з 17.08.2019 року по 23.08.2019 року. Так термін надання позики позичальнику становить сім днів з моменту підписання цієї додаткової угоди №1 до договору позики грошових коштів №1 від 03.08.2019 року. Кінцевий термін повернення грошової позики та коштів за користування грошовою позикою є 28.08.2019 року. За кожен день користування грошовою позикою, в період з 17.08.2019 року по 23.08.2019 року включно, позичальник сплачує позикодавцю 100,00 доларів США. У разі порушення терміну повернення грошових коштів (повністю або частково), позичальник зобов`язується за кожен день прострочки сплачувати 500,00 доларів США (п.4, п.5). Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося відповідачем, вона не повернула позивачу грошові кошти, які отримала у борг у розмірі 2 300,00 доларів США. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений термін відповідно до умов договору. Згідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Часиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до додаткової угоди №1 від 17.08.2019 року, а саме пункту 4, 5, передбачено, що за кожен день користування грошовою позикою, в період з 17.08.2019 року по 23.08.2019 року включно, позичальник сплачує позикодавцю 100,00 доларів США, у разі порушення терміну повернення грошових коштів (повністю або частково), позичальник зобов`язується за кожен день прострочки сплачувати 500,00 доларів США. Як вбачається, з позовної заяви, яка підписана [PERSON] 28.08.2019 року, позичальник [PERSON] порушила термін повернення грошових коштів на п`ять днів. Крім того, щодо стягнення суми позики, в іноземній валюті - доларах США без одночасного визначенням гривневого еквіваленту вказаної суми, суд виходить з наступного. Згідно до частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», чинних на момент укладання договору. Декретом №15-93, встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету №15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства),які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають закордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. Статтею 2 вказаного Декрету визначено, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Статтею 5 Декрету №15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ). У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами резидентами і не резидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування закордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами резидентами як дарунок або у спадщину. Частиною 4 статті 5 Декрету №15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом №15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частини 1 статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, з цього приводу Велика Палата Верховного Суду в постанові №464/3790/16-ц від 16.01.2019 року зазначила, що була висловлена правова позиція, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі №14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 23.10.2019 року у справі 723/304/16-ц. Таким чином, з відповідача підлягає стягнення заборгованість у доларах США без визначення еквівалента суми боргу в національній валюті. Стягнення боргу за договором позики здійснюється у валюті позики, про що 16.01.2019 року Великою Палатою Верховного Суду зроблено відповідний правовий висновок у справі №464/3790/16-ц. Таким чином, оскільки [PERSON] не виконала взятих на себе зобов`язань відповідно до договору позики грошових коштів №1 від 03.08.2019 та додаткової угоди до договору позики грошових коштів №1 від 17.08.2019 року, позовні вимоги [PERSON] про стягнення суми боргу у розмірі 2 300,00 доларів США, 22,00 долари США 50 відсотків від простроченої суми боргу, 700,00 доларів США за користування коштами у період з 17.08.2019 року по 23.08.2019 року, 2 500,00 доларів США за п`ять днів порушеного терміну повернення коштів, а саме з 23.08.2019 року по день звернення до суду 28.08.2019 року, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних за користування грошовими коштами, суд дійшов наступного. Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки в судовому засіданні було беззаперечно встановлено, що між сторонами по справі укладався договір позики, за умовами якого відповідач взяв на себе певні зобов`язання, що належним чином в установлений договорами позики строк не виконав, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 1 402,64грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved