Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Ізяславського районного суду Хмельницької області із позовом до [PERSON] про усунення від права на спадкування. Позов обґрунтований тим, сторони по справі є рідними сестрами. 28.01.2017 року помер їх батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, в склад якої входять, в тому числі земельні ділянки, що знаходяться на території Ізяславського району Хмельницької області. За життя [PERSON] склав 11.03.2016 року заповіт, яким заповідав все своє майно онуку [PERSON] та дочці [PERSON] порівну в рівних частках. В той же час до числа спадкоємців входить відповідач [PERSON], як особа, що має право на обовязкову частку у спадщині згідно вимог ст.1241 ЦК України. Разом з тим позивач вказує, що [PERSON] має бути усунута від права на спадкування на підставі приписів ч.ч.1, 2, 5 ст.1224 ЦК України, так як вона вчиняла психологічний тиск та фізичне насильство щодо батька [PERSON] з метою спонукати останнього скласти заповіт щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті виключно на імя [PERSON] та її сина [PERSON] Крім того, відповідач разом із сином завдавали тілесних ушкоджень спадкодавцю, що, зважаючи на вік останнього, могло призвести до летальних наслідків, а також вчинили замах і на життя позивача. Також відповідач, як вказує позивач, не надавала допомоги спадкодавцеві, коли він цього потребував та знаходився у безпорадному стані. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених у позові, просили їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову та подали письмові заперечення. Вказали, що позовні вимоги необґрунтовані, обставини, на які посилається позивач, не підтверджені належними та допустимими доказами. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до приписів статей 1216, 1217, 1218 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Абзацом 1 частини 1 статтею 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Як вказано сторонами при розгляді справи, а також підтверджується матеріалами спадкової справи №267/2017р., рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 20.11.2017 року, рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 13.11.2017 року [PERSON] є рідним батьком [PERSON] та [PERSON], які є відповідно сестрами між собою. Як слідує із копії свідоцтва про смерть серії І-ГЮ №197966, виданого 30.01.2017 року, 28.01.2017 року помер [PERSON]. За життя [PERSON] склав заповіт, зареєстрований в реєстрі за №13 та посвідчений секретарем виконкому Шекеринецької сільської ради Ізяславського району Хмельницької області 11.03.2016 року, за яким на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідає своєму внукові [PERSON] та своїй дочці [PERSON] порівну в рівних частинах. [PERSON] за життя належали земельна ділянка площею 1,2042 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Шекеринецької сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, та земельні ділянки загальною площею 0,85 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого сільського господарства, що розташовані на території с.Нова Гутиська Ізяславського району Хмельницької області. Вказане підтверджується копіями державного акту на право власності на земельну ділянку та державного акту на право приватної власності на землю серії ХМ 4149, доданими позивачем до позовної заяви. Як свідчать копії матеріалів спадкової справи за №267/2017р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Також Ізяславська державна нотаріальна контора листом №428/01-16 від 16.03.2018 року підтвердила, що після смерті [PERSON] спадкоємцями за заповітом є [PERSON], [PERSON] та спадкоємцем на обовязкову частку у спадщині за заповітом (1/8 частка) є [PERSON] Відповідно до частини 1 статті 1224 ЦК України, не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом. Таким чином за змістом ч.1 ст.1224 ЦК України,\~підставою для позбавлення права на спадкування є умисне позбавлення життя спадкодавця чи будь-якого з можливих спадкоємців або вчинення замаху на їхнє життя. Оскільки діяння, зазначені у частині 1 вказаної статті, є кримінально караними, то вони повинні бути підтверджені вироком суду, постановою про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування. Разом з тим суду не надано таких судових рішень в підтвердження факту вчинення замаху на життя спадкодавця, а також позивача. При цьому суд критично відноситься до копій з медичної документації, наданої позивачем, так як з них не слідує, що позивач отримала травми внаслідок неправомірних дій відповідача. Крім того, з вказаної медичної документації не можливо зробити висновки про наявність факту замаху на життя [PERSON] Також не можуть бути взяті до уваги і покази свідків [PERSON], [PERSON], так як з їх же слів вони не були безпосередніми свідками замаху на життя як спадкодавця, так і позивача. Стосовно відеозапису, який був представлений позивачем, то слід зазначити наступне. Судом при його дослідженні не встановлено об'єктивних, чітких та несуперечливих даних, які необхідні для встановлення об'єктивної істини в справі при винесенні законного та обґрунтованого рішення. На переконання суду вони не дають змогу зробити висновок про посягання на життя [PERSON], про те, чи взагалі йде мова на відеозапису про [PERSON], а тому фактично є неспроможними підтвердити факт замаху на життя спадкодавця зі сторони відповідача та оцінюються судом критично. Частиною 2 статті 1224 ЦК України, на яку посилається позивач при зверненні до суду із позовом, встановлено, що не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. У підтвердження викладених в позові обставин щодо перешкоджання відповідачем спадкодавцеві скласти заповіт, внести в нього зміни, позивачем не подано суду жодного доказу, який будь-яким чином вказував би на існування таких фактів. Статтями 202, 203 СК України\~встановлено обов'язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, мають тяжкі хвороби, інвалідність або є безпомічними. Також частиною 5 статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»,\~правило ч.5 ст.1224 ЦК України\~стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України\~не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Виходячи зі змісту ч.5 ст.1224 ЦК України, підлягає встановленню як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. При цьому має значення чи спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього має значення, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Тобто для задоволення позовних вимог про усунення від права на спадкування відповідно ч.5 ст.1224 ЦК України\~має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Так, судом встановлено, що спадкодавець був особою похилого віку, помер у віці 88 років. [PERSON] в грудні 2016 року опинився в безпорадному стані не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, а тому потребував сторонньої допомоги. В звязку із вказаним позивач перевезла його 19.12.2016 року з місця його постійного проживання в [INFO] до себе додому в м.Острог, де він проживав до дня своєї смерті 28.01.2017 року. Вказана обставина визнана сторонами, а тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не потребує доказуванню. Разом з тим, позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами того факту, що спадкодавець потребував допомоги саме від відповідача, а остання мала можливість її надати, проте ухилялася від обов'язку щодо її надання з врахуванням того, що батько обох сторін таку допомогу отримував від позивача. Не підтверджено цього факту і допитаними в ході судового розгляду свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Навпаки, вказані свідки надали покази, якими підтверджено, що хоча [PERSON] і перебував в безпорадному стані в грудні 2016 року - січні 2017 року, але отримував в повному обсязі допомогу від позивача. Крім того, свідки [PERSON], [PERSON] вказали, що відповідач періодично провідувала його в цей період, приносила їжу. Також допитана в якості свідка позивач [PERSON] підтвердила, що для свого утримання спадкодавець віддавав їй кошти, отримувані ним як пенсійне забезпечення. Крім того, поховання [PERSON] та ритуальні обіди проводились за зібрані ним за життя кошти. Відповідач брала активну участь в процесі організації поховання батька. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 81 ЦПК України покладено обовязок на сторони довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу свої вимог або заперечень. Згідно ст.ст.77, 78, 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] є необґрунтованим та недоведеним належними доказами, а тому не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed