Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи з моменту подачі позовної заяви до закінчення навчання донькою, але не більше як до досягнення нею 23 років. Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначила, що батьком її доньки, [PERSON] , [INFO] є відповідач по справі, [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , виданого 25 квітня 2002 року Нововодолазьким відділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області. Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 січня 2019 року шлюб між позивачем, [PERSON] , та відповідачем, [PERSON] , розірвано. На даний час їх спільна дитина - [PERSON] навчається у «Красноградському медичному коледжі», на денній формі навчання, проживає разом із позивачем та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач по справі, який має постійне місце роботи та дохід, матеріальної допомоги на навчання не надає, у зв`язку з цим, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 23 квітня 2020 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 19 червня 2020 року було визначено про заочний розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, позивач через канцелярію суду надала заяву,яка була зареєстрована за вхідним № 4742/20-вх. від 19 серпня 2020 року, відповідно до якої уточнила свої позовні вимоги в частині стягнення аліментів з [PERSON] , починаючи з 13 квітня 2020 року до закінчення навчання донькою, але не більше як до досягнення нею 23 років,підтримала їх в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності. У разі неявки відповідача по справі не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач, [PERSON] , у судові засідання, що були призначені на 18 травня 2020 року, 12 червня 2020 року, 01 липня 2020 року, 13 липня 2020 року та 19 серпня 2020 року не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся за адресою місця реєстрації, вказаною у довідці Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області Крім того, у судове засідання, що було призначено на 19 серпня 2020 року, [PERSON] також повідомлявся шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/970735/). Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] не надав. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явився у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Як вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Нововодолазьким відділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області, [PERSON] народилася [INFO] , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 25 квітня 2002 року зроблено відповідний запис за № 43. Згідно вказаного свідоцтва про народження батьками дитини є громадяни України: [PERSON] та [PERSON] . З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданою Новоселівським старостинським округом №6 Нововодолазької селищної ради Харківської області № 170/19-39 від 01 квітня 2020 року. З копії рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 15 січня 2018 року по справі з єдиним унікальним № 631/939/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітейвбачається, що з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 06 листопада 2017 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до довідки № 52 від 26 березня 2020 року, наданої Комунальним закладом охорони здоров`я «Красноградським медичним коледжем» встановлено, що [PERSON] дійсно навчається в Комунальному закладі охорони здоров`я «Красноградський медичний коледж», на ІІІ курсі за спеціальності 223 «Медсестринство» за ОПП «Сестринська справа», денної форми навчання, за державним замовленням з 01 вересня 2017 року. Термін навчання по 30 червня 2021 року. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10 січня 2002 року. Відповідно до положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обов`язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом. Згідно із частинами 8 та 9 статті 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Приписами частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аналогічний обов`язок також закріплений й у статті 51 Конституції України. Крім того, частиною 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Що стосується обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, то останній встановлений положеннями статті 199 Сімейного кодексу України, яка мовить, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до частини 3 статті 199 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Пленум Верховного Суду України у пункті 20 своєї Постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно з частиною 1 статті 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При цьому, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (частина друга статті 200 Сімейного кодексу України). Положеннями частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Також слід відмітити, що Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Судом встановлено, що [PERSON] на час розгляду справи у суді досягла віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років та продовжує навчання у Комунальному закладі охорони здоров`я «Красноградський медичний коледж», на ІІІ курсі за спеціальності 223 «Медсестринство» за ОПП «Сестринська справа та у зв`язку з продовженням навчання потребує матеріальної допомоги. Отже, суд на підставі поданих сторонами доказів дійшов до висновку про необхідність стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання. Визначаючи розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на утримання повнолітньої доньки, суд вважає за необхідне зазначити таке. У позовній заяві позивач зазначила, що батько її доньки [PERSON] - [PERSON] є працездатною особою та в змозі надавати матеріальну допомогу на її утримання, оскільки офіційно працевлаштований. Вищевказаний факт з боку відповідача не оспорювався. Доказів, що свідчили б про відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу доньці, яка продовжує навчання, відповідачем до суду не надано. При цьому, при вирішенні спору по суті, суд враховує вимоги статтей 12 та 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не скористався своїми процесуальними правами учасника справи та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, на спростовування доводів позивача і наданих нею доказів в обґрунтування позовних вимог, а тому суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість часткового задоволення позову з огляду на те, що донька позивача [PERSON] дійсно продовжує навчання у навчальному закладі на денному відділенні, у зв`язку з чим, безсумнівно, має майнові витрати, що пов`язані безпосередньо з проїздом та забезпеченням вирішення всіх побутових питань. Разом із тим, слід відмітити, що право повнолітньої дитини на утримання від батьків діє протягом її навчання і до 23 років. В разі припинення навчання раніше досягнення цього віку, дитина втрачає право на утримання, що прямо зазначено у частині 2 статті 199 Сімейного кодексу України. Щодо вимоги позивача про застосування мінімальної межі розміру аліментів - 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, слід зазначити наступне. Стаття 201 Сімейного кодексу України передбачає поширення на відносини по утриманню між батьками і повнолітніми дочкою, сином норм статей 187, 189 -192 і 194 -197 цього кодексу, які регулюють відносини по утриманню дитини. Положеннями статті 201 Сімейного кодексу України не передбачено застосування вимог статті 182 цього Кодексу для визначення мінімального граничного розміру аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Відсилання у статті 200 Сімейного кодексу України до вимог статті 182 Сімейного кодексу України стосується лише врахування судом тих обставин, які мають істотне значення та впливають на розмір аліментів та закріплені у частині 1 статті 182 Сімейного кодексу України. Більш того, нормами Сімейного законодавства України не передбачено такої мінімальної межі розміру аліментів як 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку. Таким чином, визначення розміру аліментів з урахуванням нижньої межі - 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку передбачено нормами Сімейного кодексу України, які регулюють обов`язки батьків утримувати неповнолітніх дітей. Враховуючи зазначене, позовні вимоги [PERSON] в частині визначення розміру аліментів з урахуванням 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Як вбачається з матеріалів справи позов надійшов на адресу суду засобами поштового зв`язку 08 квітня 2020 року. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого Нововодолазьким відділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області, вбачається, що остання народилася [INFO] . Тобто на момент надходження позовної заяви [PERSON] до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчанняїх спільній донці, [PERSON] , ще не виповнилось 18 років. Крім того, згідно копії рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 15 січня 2018 року по справі з єдиним унікальним №631/939/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітейвбачається, що з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 06 листопада 2017 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Отже, на момент звернення позивача, [PERSON] , з позовною заявою до суду, а саме 08 квітня 2020 року, відповідач, [PERSON] , сплачував аліменти на утримання доньки [PERSON] за рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 15 січня 2018 року по справі з єдиним унікальним №631/939/17. Як вбачається з уточнень, поданих позивачем до суду, [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання - [PERSON] , [INFO] , починаючи з 13 квітня 2020 року до закінчення навчання донькою, але не більше як до досягнення нею 23 років. З цих підстав суд вважає, що аліменти з відповідача, [PERSON] , необхідно стягувати, починаючи з 13 квітня 2020 року. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями частин 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року «Про судовий збір», який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Із даним позовом [PERSON] звернулась до суду у 2020 році. Абзацом 3 статті 7 Закону України № 294-ІХ від 14 листопада 2019 року «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 1 січня 2020 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 2102 гривня, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок Проте, враховуючи положення пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», які передбачають, що у справах про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, судові витрати слід покласти на відповідача. З огляду на вище викладене,

Outcome: partial