Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення частки у спільній сумісній власності та визнання права власності на неї, посилаючись на те, що 11 грудня 2003 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно вказаного договору власниками вищевказаної квартири в рівних частинах є позивач та відповідач. 27 жовтня 2006 року сторони по справі уклали шлюб, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 листопада 2012 року. Рішенням Деснянського суду м. Києва від 16 січня 2015 року встановлено порядок користування спірною квартирою. На час подачі позову до шлюбу, позивач перебуває у дуже складних стосунках з відповідачем, який відмовляється віддати договір купівлі-продажу квартири, посилаючись на те, що він його втратив. Проте відмовляється звернутись до нотаріуса з заявою про видачу дублікату договору купівлі-продажу. Оскільки між позивачем та відповідачем склались конфлікті стосунки, в результаті яких подальше проживання в одному приміщенні стало нестерпним, позивач вимушена тимчасово проживати у Черкаській області. На пропозицію позивача продати спірну квартиру та придбати окремі квартири відповідач не погоджується, користуючись фактично всією площею лише один. Таким чином право власності позивача на частку квартири носить фактично декларативний характер, оскільки позивач практично позбавлена права володіння, користування та розпорядження нею, у зв'язку з тим, що її частка у спільній сумісній власності не визначена, через що остання вимушена звернутись до суду з даним позовом. Позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги. Відповідно до останніх уточнень, позивач [PERSON] просить визначити, що її частка у праві спільної часткової власності становить ? частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], визнати за нею право власності на ? частину спірної квартири та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представники підтримали позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просили суд задовольнити позов. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що спірна квартира є спільною частковою власністю сторін, частки якої не визначені, а зазначено лише про рівність частин. Також зазначили, що оригінал договору купівлі-продажу квартир знаходиться у відповідача, який ніколи не чинив перешкоди позивачу в користуванні її частиною квартири. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 11 грудня 2003 року, [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частинах кожний квартиру [ADDRESS] (а.с.6). В судовому засіданні відповідач та його представник визнавали, що спірна квартира придбана сторонами в рівних частинах. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічногї інвентаризації від 23.08.2016 року, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] (в рівних долях) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Горяйновою Т.К. від 11.12.2003р. (а.с.7). Згідно копії технічного паспорту спірна квартира, загальна площа якої становить 64,6кв.м, складається з двох житлових кімнат площами 17,2кв.м та 12,3кв.м (а.с.7-8). Відповідно до свідоцтва про шлюб, сторони по справі одружились 27 жовтня 2006 року. У зв'язку з реєстрацією шлюбу, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.14). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 листопада 2012 року шлюб між [PERSON] (прізвище до шлюбу [PERSON]) та [PERSON] розірвано (а.с.11). В судовому засіданні позивач та її представники стверджували про наявність конфлікту між сторонами щодо користування та розпорядження квартирою. Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року, встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS], виділено у користування [PERSON] житлову кімнату площею 17,2кв.м, а [PERSON] житлову кімнату площею 12,3кв.м. Приміщення загального користування квартири, а саме: кухня, вбиральня, ванна кімната та коридор залишено у спільному користуванні сторін (а.с.12-13). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києві від 16 січня 2015 року встановлено, що порядок користування житловими приміщеннями квартири не відповідає ідеальним часткам сторін у праві спільної часткової власності на спірну квартиру, проте відповідачем в судовому засіданні такий порядок користування визнавався. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.4 ст.355 ЦК України, спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно договору купівлі-продажу квартира, укладеного 11.12.2003р. [PERSON] та [PERSON] купили спірну квартиру в рівних частинах кожний (а.с.6). Отже, договором не встановлена спільна сумісна власність на спірну квартиру. Частиною 1 ст.357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом Відповідно до ч.2 ст.357 ЦК України, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. В судовому засіданні відповідач та його представник не заперечували той факт, що позивач і відповідач внесли рівні частини коштів на придбання спірного майна. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved