Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування Сватівської міської ради Луганської області до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та про стягнення з відповідача судового збору в розмірі 840 гривень 80 копійок. Позиція позивача полягала в тому, що з червня 2016 року вона спільно проживала разом з [PERSON] . Під час спільного проживання, у них народилась донька - [PERSON] , разом з якою вони проживали в місті Рубіжне. Але з квітня 2018 року між нею та [PERSON] припинились шлюбні відносини та вона разом з донькою переїхала проживати у місто Сватове. З липня 2020 року вона після декретної відпустки вийшла на роботу, має постійний дохід, постійне місце проживання, спиртними напоями не зловживає, а місцем роботи і місцем проживання характеризується позитивно, виконує всі батьківські обов`язки, у дитини є всі необхідні речі для розвитку та для комфортного проживання. Тому просить визначити місце проживання доньки разом із нею за місцем їх зареєстрованого місця проживання. Відповідач добровільно і безумовно визнав позовні вимоги в повному обсязі. Зазначив, що оскільки дитина вже тривалий час проживає із матір`ю, в інтересах дитини буде залишення її на постійному проживанні із матір`ю. Представники третіх осіб позовні вимоги підтримали у повному обсязі та надали до суду висновки. Відповідно до положень частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз`яснення, що надані Пленумом Верховного Суду України у Постанові від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», зокрема в абзаці 3 пункту 24, в частині того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Зважаючи на те, що відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги, суд приймає визнання відповідачем позову. При цьому судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси дитини позивача та відповідача, а також те, що визнання позову є не добровільним чи є умовним. Суд вважає правильною позицію відповідача і третіх осіб (органів опіки та піклування), які погодились із тим, що, у даний час, місце проживання дитини все-таки слід визначити із матір`ю. Суд підтримує таку позицію, оскільки вона враховує дуже малий вік дитини та її тривале проживання разом із матір`ю, умови місця проживання якої, є сприятливими і для дитини. Суд вважає, що добрі умови для проживання дитини, створені і за місцем проживання батька, але зважаючи на вік дитини, її тривалий час проживання саме за місцем проживання матері і наявність тісного зв`язку дитини щодо всіх своїх потреб саме із цим місцем, у даний момент її розвитку, проживання дитини саме за місцем проживання її матірі є доцільним, хоча суд і враховує рівність прав матері та батька у питаннях визначення місця проживання дитини. Також суд враховує, що відповідач, як батько дитини та його батьки, які проживають разом із ним, в силу різних причин (які мають місце не з їх вини), вже не знаходяться у безпосередньому триваючому щоденному контакті з дитиною. Що у даний момент часу, виключає можливість передачі дитини їм, для проживання дитини разом із батьком, оскільки така передача вочевидь призвела би до серйозного, а можливо і дуже глибокого стресу дитини, що неминуче знайшло би своє відображення на її здоров`ї, чого суд не може допустити. Тому суд переконаний, що визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, у даний момент часу, відповідає найкращим інтересам дитини позивача та відповідача. Таким чином, оскільки позивач просить суд захистити її порушене право способом, який передбачений законом, зокрема визначити місце проживання дитини разом з матір`ю за рішенням суду, а відповідач при цьому визнає вказані вимоги, а підстави вважати, що фактом визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, будуть порушені особисті чи майнові права позивача чи відповідача, а також їх малолітньої дитини відсутні, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі частини першої статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений позивачем судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок. Підстав для розподілу інших судових витрат - не має. Таким чином,

Outcome: approved