Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, в якому просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання позивача в розмірі 2000 гривень щомісячно до досягнення їхнім сином [PERSON] , [INFO] , трирічного віку, тобто до [INFO] . Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що сторони з 19.06.2014 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . З березня 2020 року позивач з відповідачем сумісно не проживають, спільного господарства не ведуть, шлюб фактично припинив існування, у зв`язку з чим позивач також подала до Жовтневого районного суду м. Харкова позовну заяву про розірвання шлюбу. Позивач зазначає, що дитина сторін проживає разом з матір`ю. [PERSON] наразі не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує допомогу в розмірі 860,00 грн. Враховуючи те, що дитина знаходиться на грудному вигодовуванні, цієї соціальної допомоги позивачу недостатньо для повноцінного харчування, не кажучи вже про необхідність підтримання її здоров`я та сплати комунальних послуг. Інших джерел доходу, крім соціальної виплати по догляду за дитиною, позивач не має. Відповідач добровільно не виділяє коштів на утримання позивача, при цьому йому відомо, що дитина до цього часу знаходиться у тому числі на грудному вигодовуванні. На думку позивача, відповідач має можливість сплачувати кошти у зазначеному вище розмірі. Тому [PERSON] вимушена звернутися до суду з даним позовом. 18.03.2021 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання (а.с. 19-20). 16.04.2021 ухвалою суду відкладено судове засідання, у зв`язку з неподанням позивачем заяви про відсутність заперечень проти ухвалення заочного рішення, а також для повторного виклику відповідача (а.с. 31-32). 18.05.2021 ухвалою суду, невід`ємною частиною якої є ухвала суду від 18.05.2021 про виправлення описки (а.с. 49), задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Витребувано з Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради відомості щодо отримання відповідачем [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , соціальної допомоги та її щомісячний розмір. Відкладено розгляд справи (а.с. 47-48). 19.08.2021 ухвалою суду відкладено розгляд справи у зв`язку з поважною причиною неявки представника відповідача (а.с. 88). 30.08.2021 ухвалою суду постановлено справу розглядати у заочному порядку. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність за наявними в матеріалах справи документами, в якій також підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити та не заперечує проти винесення заочного рішення по справі (а.с. 14, 41-42). Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання повторно не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, у встановлений судом строк відзив не подавав. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, представник відповідача - адвокат Коротун В. І., який діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги, у судове засідання повторно не з`явився, подав клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із занятістю в іншому судовому засіданні. При цьому, жодних підтверджень щодо неможливості прибуття у судове засідання по даній цивільній справі до клопотання не додано. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19 червня 2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 19.06.2014 (а.с. 5). Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05.12.2019 Новобаварським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, від вказаного шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). З довідки КНП «Міська дитяча поліклініка № 2» ХМР від 11.01.2021 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , знаходиться на грудному годуванні (а.с. 9). [PERSON] перебуває на обліку в Управління соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради та отримує допомогу ДСД при народженні дитини на дитину [PERSON] , [INFO] , з 01.12.2019 по 30.11.2022, що підтверджується відповідною довідкою № 56 від 21.01.2021 (а.с. 10). Таким чином, позивач на даний час не працевлаштована та отримує лише державну соціальну матеріальну допомогу по догляду за дитиною, що з квітня 2020 р. по квітень 2021 р. складає 860,00 грн на місяць (а.с. 40). Наразі позивач з відповідачем проживають окремо та не дійшли домовленості з вирішення питання щодо матеріального забезпечення [PERSON] до досягнення трирічного віку дитиною сторін. За інформацією Управління соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради від 17.08.2021, наданої на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.05.2021, відповідач [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в Управлінні та отримує державну соціальну допомогу, як особа з інвалідністю ІІ групи з 01.06.2018, розмір допомоги складає 1854 грн щомісячно (а.с. 80). Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Згідно із статті 84 СК України, дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Стаття 85 СК України регулює правовідносини з припинення права дружини на утримання. Отже, частина 4 статті 84 СК України закріплює умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини, а саме, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застування інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Згідно зі ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, судом відзначається, що в порушення вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, будь-яких доказів (якими можуть бути письмові, речові та електронні докази, висновки експертів та показання свідків) тобто будь-яких даних, на підставі яких суд міг би встановити наявність зазначених позивачем обставин (фактів), якими обґрунтовуються її вимоги, а саме щодо працевлаштування відповідача, а також, що дитина знаходиться лише на утриманні [PERSON] , позивачем не надано, та судом їх наявності не встановлено. Поряд з цим, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Свобода в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відноситься до основної засади судочинства відповідно (п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 2 статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до частини другої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Пунктом 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих позивачем доказів, оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, враховуючи, що відповідач є інвалідом ІІ групи, та приймаючи до уваги відсутність доказів на доведеність вимог позову, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної заяви [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку слід відмовити у зв`язку з її недоведеністю. Водночас, суд роз`яснює позивачеві, що вона не позбавлена можливості звернутися до суду із заявою в порядку, встановленому Розділом ІІ Цивільного процесуального кодексу України, або з позовом в порядку, встановленому Розділом ІІІ Цивільного процесуального кодексу України, з вимогами щодо стягнення аліментів на дитину. Суд на підставі ст. 141 ЦПК України вирішує питання про розподіл судових витрат. Відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» сторони звільнені від сплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed