Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування квартирою №59 в будинку №5 по вул. Руденко в м. Бердянську Запорізької області. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві власності належить зазначена вище квартира. 30.06.2012 року її син, [PERSON], уклав шлюб з [PERSON] 23.12.2012 року у них народилася донька [PERSON], яка згодом була зареєстрована в її квартирі. Подружнє життя її сина не склалося, у звязку з чим у серпні 2013 року [PERSON], зібравши свої речі, переїхала до своєї матері разом із малолітньою дитиною, де й проживає до теперішнього часу. В судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити. Додатково зазначили, що наявність зареєстрованої малолітньої дитини є перешкодою для продажу квартири та оформлення субсидії. [PERSON] в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити. Пояснила, що залишила спірну квартиру через погрози чоловіка фізичною розправою. До теперішнього часу в квартирі залишаються її речі та речі дитини. Іншого житла ні вона, ні дитина не мають. На наступний день, як її вигнали з квартири на вхідних дверях змінили замок. Окрім того, на даний час квартира здається в оренду стороннім особам. [PERSON] підтримав позовні вимоги. Пояснив, що заперечення [PERSON] не відповідають дійсності. Проте, деякі речі останньої залишилися в квартирі. Представник органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради за довіреністю [PERSON] просила в інтересах малолітньої дитини відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що дитина не відповідає за дії своїх батьків. Однак батько в даному випадку не захищає права своєї дитини. Реєстрація малолітньої дитини в квартирі не є перешкодою для оформлення субсидії. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача. З 2013 року по 2013 рік в квартирі проживали [PERSON], [PERSON] з дитиною. Приблизно в 2013 році [PERSON] з дитиною переїхала. Через деякий час [PERSON] приїздила та забирала свої речі, стукала в двері. На даний час в спірній квартирі мешкають квартиранти. Свідок [PERSON] пояснила, що вона також є сусідкою позивача [PERSON] Близько трьох років [PERSON] не проживає з [PERSON] Дитина переїхала з матірю. Зараз в квартирі мешкає інша дівчина. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13.10.2007 року. Згідно довідки КП «Житлосервіс-2А» Бердянської міської ради від 14.03.2017 року у вказаній вище квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 р. №6-57цс11). Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Відповідно до пояснень сторін, малолітня [PERSON] була зареєстрована в квартирі за місцем реєстрації свого батька [PERSON], тобто як член сімї власника. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири),\~\~якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.\~ Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Підстави для визнання члена сім'ї власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням, визначені ч. 2 ст. 405 ЦК України, а саме відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до пояснень сторін, наданих письмових доказів, опитаних в судовому засіданні свідків, суд вважає не доведеним, що малолітня [PERSON] з серпня 2013 року не проживає без поважних причин в квартирі, яка належить позивачу на праві власності. Навпаки, опитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт здачі спірної квартири в оренду іншій особі. [PERSON] в судовому засіданні також не заперечував факт наявності в квартирі речей [PERSON] Доказів на підтвердження наявності у [PERSON], [PERSON] іншого житла суду не подано. Окрім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від\~\~\~\~\~\~\~\~ 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набрала чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» міститься визначення окремих термінів, які вживаються у цьому Законі. Зокрема, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі статтею 2 цього Закону громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в України, що був чинний на час виникнення спірних правовідносин, затверджений Наказом МВС України від 22.11.2012 року №1077. У відповідності до вказаного Порядку неповнолітні діти реєструються за місцем проживання одного з батьків. З урахуванням викладеного, зібраних та досліджених по справі доказів, встановлених обставин, суд вважає, що позивач не довів наявність передбачених ч. 2 ст. 405 ЖУ України підстав для визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed