Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Про місце, день та час розгляду справи по суті, особи, які беруть участь у справі повідомлялись належним чином. У судове засідання 04 січня 2018 року для розгляду справи по суті особи, які беруть участь у справі, не з'явились. Позивач просила справу розглянути без її участі, проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку із повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 11 грудня 2017 року та 04 січня 2018 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило, причини неявки ним не повідомлені, відзив на позовну заяву не поданий, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України занесена до протоколу судового засідання. Обґрунтовуючи необхідність задоволення позову, позивач вказувала на те, що на підставі договору дарування від 29 квітня 2002 року, вона є власницею квартири [ADDRESS]. У цій квартирі має зареєстроване місце проживання її син - [PERSON]. Однак [PERSON] з 2015 року не проживає у вказаній квартирі. А реєстрація відповідача у квартирі заважає реалізовувати [PERSON] право користування та розпорядження квартирою у повному обсязі.. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Згідно договору дарування від 29 квітня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3027, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області Білоус З.В., [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS] (а.с.9). Четвертого червня 2002 року, вказана квартира була зареєстрована Державним підприємством «Рубіжанське бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності за [PERSON] (а.с.10-11,12). У квартирі [ADDRESS], мають зареєстроване місце проживання як члени сім'ї [PERSON]: з 23 жовтня 2003 року - [PERSON]; з 27 серпня 2002 року - [PERSON]; з 04 квітня 2017 року - [PERSON]; з 10 листопада 2017 року - [PERSON] (а.с.7). Однак, відповідно до акту про встановлення фактичного місця проживання, складеного 13 листопада 2017 року власницею житлового приміщення [PERSON] в присутності сусідів-свідків [PERSON] та [PERSON], [PERSON] з 2015 року в квартирі [ADDRESS] не проживає (а.с.8). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини у сфері права власності, в межах яких між ними виник спір щодо наявності у відповідача, як члена сім`ї власника, права користування квартирою у зв'язку з його відсутністю понад один рік. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Також положення частин перших статей 383 і 405 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) прямо встановлюють, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. При цьому житлове приміщення, яке члени сім`ї мають право займати визначається власником. Отже, член сім`ї власника квартири може отримати право користування нею від власника, який при цьому, може визначити конкретне житлове приміщення у квартирі яким може користуватись член його сім`ї. Судом встановлено, що відповідач отримав право користування квартирою [ADDRESS], саме як член сім`ї власника, оскільки відповідач являється сином позивача (а.с.4-5,7). Однак згідно з положеннями частини другої статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тож з огляду на те, що відповідач продовжує бути зареєстрованим у квартирі [ADDRESS], але позивачем доведена його відсутність у квартирі без поважних причин понад один рік, а дані про наявність іншої домовленості між позивачем та відповідачем відсутні, і законом іншого не встановлено, відповідача, як члена сім`ї позивача, слід визнати таким, що втратив право користування цією квартирою. А тому позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Отже,

Outcome: approved