Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить зобовязати фізичну особу-підприємця [PERSON] включити в стаж роботи позивача період роботи продавцем кафе «Кавярня» без укладання трудового договору з 2 лютого 2015 року по 29 лютого 2016 року, про що зробити відповідний запис у трудовій книжці, змінити запис формулювання звільнення позивача з роботи з п.4 ст.40 КЗпП України на ст.38 КЗпП України, стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату з 1 серпня 2016 року по 16 серпня 2016 року, оплату за час тимчасової непрацездатності за період з 18 серпня 2016 року по 30 серпня 2016 року, грошову компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 1 березня 2016 року по 1 вересня 2016 року та 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали повністю. В подальшому позивач зменшила позовні вимоги, відмовившись від заявленої у позові вимоги щодо зобовязання фізичної особи-підприємця [PERSON] включити в стаж роботи позивача період роботи продавцем кафе «Кавярня» без укладання трудового договору з 2 лютого 2015 року по 29 лютого 2016 року, про що зробити відповідний запис у трудовій книжці. В іншій частині позивач та її представник підтримали заявлені вимоги. Відповідач та представники відповідача заявлені [PERSON] вимоги не визнали в повному обсязі. Позивач пояснила, що була працевлаштована у [PERSON] на посаді продавця. 17 серпня 2016 року вона повідомила [PERSON] про те, що буде звільнятись за власним бажанням та подала письмову заяву, яку на наступний день їй було повернуто [PERSON] З 18 серпня 2016 року по 30 серпня 2016 року позивач перебувала на лікарняному. Зі слів позивача вона 31 серпня 2016 року вийшла на роботу з метою оформити звільнення, однак, [PERSON], яка працевлаштована у [PERSON] повідомила, що [PERSON] немає. На наступний день позивача до відповідача не допустили, видавши пізніше трудову книжку із відміткою про звільнення за прогули. [PERSON] пояснила, що жодних пояснень з приводу прогулів у неї ніхто не вимагав, крім цього, нею здавались лікарняні листи особисто [PERSON], яка їх прийняла. Однак, оплати часу тимчасової непрацездатності, як і оплати за відпрацьований час з 1 серпня 2016 року по 16 серпня 2016 року позивачу проведено не було. Відповідач та представник відповідача в заперечення заявлених позивачем вимог пояснили, що вважають вимоги [PERSON] безпідставними, так як вона не зявилась на роботу 31 серпня та 1 вересня 2016 року, про що було складено відповідний акт, а тому її звільнення відбулось у відповідності до вимог закону. Дослідивши докази, надані позивачем, суд дійшов до наступного. Відповідно до копії трудової книжки серії РИ № 1439219, заповненої 1 березня 2016 року [PERSON] цього числа була прийнята на роботу продавцем ФОП [PERSON] на підставі наказу №35 від 1 березня 2016 року. Вказані обставини підтверджені копією вказаного наказу № 35 від 1 березня 2016 року та трудового договору № 17 від цього ж числа, згідно із яким [PERSON] прийнята на роботу продавцем згідно трудового договору на невизначений строк. Наявна в матеріалах справи копія наказу № 56 від 1 вересня 2016 року, свідчить про те, що [PERSON] було звільнено вказаного числа на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули. Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогулом без поважних причин вважається залишення роботи без попередження власника або уповноваженого ним органу в установленому порядку про розірвання трудового договору, якщо такий договір укладений на невизначений строк. Позивач зазначала, що 17 серпня 2016 року вона особисто повідомила [PERSON] про її намір звільнитись з роботи з 1 вересня 2016 року та надавала їй письмову заяву про звільнення. Вказані обставини не заперечуються і [PERSON], яка пояснила факт нарахування позивачу у серпні 2016 року компенсації за невикористану відпустку тим, що остання повідомляла про намір звільнитись з роботи. Свідок [PERSON] в суді підтвердила, що 18 серпня 2016 року вона разом із дочкою, [PERSON] приходила до магазину «Оксамит», в якому була працевлаштована позивач, так як хотіла разом із дочкою зясувати в звязку з чим 17 серпня 2016 року відповідачем у [PERSON] не було прийнято письмову заяву про звільнення. Зі слів свідка, 18 серпня 2016 року [PERSON] отримала від позивача письмову заяву про звільнення останньої з 31 серпня 2016 року, яку мала передати [PERSON] Свідок показала, крім цього, що 31 серпня 2016 року [PERSON] на 9 годину поїхала на роботу, однак повідомила, що [PERSON], яка також працевлаштована у [PERSON] повідомила, що відповідача немає, а тому позивачу слід прийти на роботу 1 вересня 2016 року. Крім цього, допитана судом свідок [PERSON] в суді підтвердила, що [PERSON] дійсно разом із своєю мамою приходила до приміщення магазину та намагалась передати свідку якісь документи для [PERSON], від отримання яких [PERSON] відмовилась. Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивач заздалегідь повідомляла відповідача про намір звільнитись за власним бажанням - з 1 вересня 2016 року. Із наданої позивачем копії трудового договору №17, укладеного між сторонами по справі, вбачається, що час виконання робіт працівником встановлюється згідно графіка, вихідні дні надаються також згідно графіка. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. [PERSON] зазначала, що [PERSON] була відсутня на роботі 1 вересня 2016 року, що і стало підставою для її звільнення за прогули на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Допитана судом свідок [PERSON] пояснила, що вона працювала у кафе «Кавярня» з 1 вересня 2015 року по 18 серпня 2016 року. Свідок пояснила, що режим роботи продавців у кафе здійснювався за графіком : робочий день був з 8 години до 22 години, працювали робочий день через вихідний день, пізніше два робочих дні через два вихідних, пізніше графік знову ж таки змінювався : продавці працювали тиждень робочий через тиждень вихідних. Однак, із наданої відповідачем копії акту № 5 від 1 вересня 2016 року не вбачається о котрій годині було зафіксовано відсутність працівника на роботі. Графіку, яким був встановлений робочий час [PERSON] 1 вересня 2016 року, на підтвердження її відсутності саме у робочий час, відповідачем суду надано не було. Крім цього, зміст вказаного акту суперечить показам свідків, допитаних судом за клопотанням відповідача. Так, свідок [PERSON] пояснила, що 1 вересня 2016 року біля 12 години її запросила [PERSON] до приміщення кафе «Кавярня» та запропонувала підписати акт про відсутність на робочому місці працівника [PERSON], що свідок і зробила, після чого повернулась на своє робоче місце у магазин «Оксамит». Аналогічні пояснення дала в суді свідок [PERSON] Однак, у наданому суду для огляду акті № 5 від 1 вересня 2016 року зазначено, що продавець [PERSON] без поважної причини не зявилась на роботу 1 вересня 2016 року, про що засвідчили свідки [PERSON] та [PERSON] Одночасно у вказаному акті зазначено, що [PERSON] відмовилась пояснювати в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] причини неявки та відмовилась підписувати цей акт. Таким чином, із змісту акту вбачається, що цей документ складено в присутності [PERSON], яка, згідно із цим же актом, цього числа не зявилась на роботу, що ставить під сумнів достовірність цього документу. На підтвердження поданих заперечень відповідачем надано копії табелів обліку робочого часу за серпень та вересень 2016 року, відповідно до яких [PERSON] була відсутня на роботі з 17 серпня по 31 серпня 2016 року та 1 вересня 2016 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказувала, що жодних лікарняних листів позивач не надавала. Суд критично сприймає пояснення відповідача стосовно того, що лікарняні листи після їх закриття [PERSON] роботодавцю не надавала та вважає, що відповідачу було відомо про наявність у позивача таких лікарняних листів, про що свідчать ті обставини, що жодних претензій щодо відсутності позивача на роботі [PERSON] протягом періоду часу з 18 серпня 2016 року по 30 серпня 2016 року не висловлювалось, а звільнена позивач була лише по закінченню лікарняного. Із змісту ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В ході судового розгляду відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження проведення розрахунку із позивачем при її звільненні, а саме : щодо виплати [PERSON] заробітної плати за відпрацьований у серпні 2016 року час та щодо проведення оплати часу тимчасової непрацездатності. Копії листків непрацездатності, наданих позивачем та копія наданого відповідачем табелю обліку робочого часу за серпень 2016 року, підтверджують, що [PERSON] відпрацювала частину серпня з 2 по 16 число, а з 17 серпня по 31 серпня 2016 року перебувала на лікарняному. Доказів проведення оплати [PERSON] відпрацьованого у серпні 2016 року [PERSON] часу та проведення оплати їй періоду тимчасової непрацездатності відповідачем суду надано не було. Таким чином, виходячи із розміру заробітної плати позивача, вказаного у довідці №4 від 21 жовтня 2016 року, наданої відповідачем - середньоденний заробіток [PERSON] становить 75 грн. 50 коп. (8690 грн. : на 115 днів). Виходячи із кількості робочих днів у серпні 2016 року (22), середній заробіток позивача за період роботи з 1 серпня 2016 року по 16 серпня 2016 року та оплата часу тимчасової непрацездатності за період з 18 серпня 2016 року по 30 серпня 2016 року становить 1 661 грн. (22 робочих дні х 75 грн. 50 коп.). Враховуючи пояснення сторін та досліджені судом докази, суд вважає наведені позивачем вимоги про зміну формулювання причин звільнення та стягнення заробітної плати та оплати часу тимчасової непрацездатності обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Крім цього, [PERSON] вказує, що їй не було надано щорічну відпустку за період роботи у [PERSON] з 1 березня 2016 року по 1 вересня 2016 року, а тому просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» - у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. В судовому засіданні відповідач не заперечувала, що за період роботи у 2016 році позивач дійсно не використала своє право на отримання щорічної відпустки, однак, враховуючи те, що остання повідомляла про своє бажання звільнитись з роботи у вересні 2016 року, їй було нараховано та виплачено у серпні 2016 року компенсацію за невикористану відпустку. На підтвердження власних пояснень відповідачем надано письмовий розрахунок нарахованої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку та копія відомості на виплату грошей за серпень 2016 року, із якого вбачається, що позивач отримала 2 серпні 2016 року 1315 грн. 42 коп. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2016 рік, про що свідчить підпис позивача, наявний у наданій суду відомості. Враховуючи надані докази, суд вважає вимогу [PERSON] про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку за 2016 рік, необґрунтованою, а тому такою, що не підлягає до задоволення. Позивачем, також, заявлено вимогу про відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої їй відповідачем, яку позивач оцінює у 5 000 грн. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В обґрунтування заявленої вимоги позивач вказувала, що наслідком неправомірних дій щодо неї з боку відповідача стала втрата душевного спокою, постійні переживання, що відобразились на стані її здоровя. Вимога позивача про відшкодування моральної шкоди дійсно є підставною, так як судом встановлено факт порушення трудових прав позивача, наслідком чого є певні душевні хвилювання, повязані із необхідністю вдатись до судового захисту своїх порушених прав та необхідністю доведення перед судом правомірності своїх вимог, а тому є підстави для відшкодування [PERSON] завданої незаконними діями відповідача моральної шкоди. Однак, з огляду на те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд виходить лише із самого факту порушення прав позивача та можливих душевних страждань, які вона зазнала внаслідок цього - розмір відшкодування відповідачем завданої позивачу моральної шкоди, з урахуванням вимог розумності та справедливості слід зменшити. З огляду на наведене, позов [PERSON] підлягає до задоволення частково. Судом не надається оцінка доказам, які витребовувались судом за клопотанням позивача та були надані відповідачем, а саме : копіям накладних на отримання товарів, так як вказані докази витребовувлись позивачем на доведення вимоги про включення до стажу роботи позивача періоду роботи продавцем кафе «Кавярня» без укладання трудового договору з 2 лютого 2015 року по 29 лютого 2016 року, від якої в ході судового розгляду відмовилась позивач. На підставі наведеного, ст.ст.94, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial