Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником зазначеної квартири. У 2013 році у квартирі був зареєстрований відповідач, який фактичного ніколи там не проживав. Через реєстрацію відповідача у зазначеній квартирі позивач несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Ухвалою судді від 23.12.2020 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав заяву в якій вказав, з 2013 року не проживає у квартирі позивача, позовні вимоги визнав. З урахуванням ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.07.2007, що підтверджується копією договору та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 242571306. Згідно довідки ОСББ «Сіріус» м. Новогродівка від 01.04.2019 № 69, в квартирі [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає [PERSON] , 1997 р.н. З акту від 27 червня 2019 року, складеного в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , затвердженого головою ОСББ «Сіріус» м. Новогродівка, вбачається, що [PERSON] , 1997 р.н., з 2013 не проживає за адресою [ADDRESS] та ніколи там не проживав. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з цим, згідно з положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно положень глави 32 ЦК України, сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, судом встановлено, що відповідач зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , але фактично там не проживає, внаслідок чого позивач несе додатковий тягар зі сплати комунальних послуг, що створює їй перешкоди у користуванні житлом, яке належить їй на праві власності, а тому відповідача слід визнати таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved