Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вимогою визнати недійсною приватизацію [PERSON] 49/300 частин будинку [ADDRESS] Одеської області, мотивуючи тим, що [PERSON] 18.11.2002 року вдруге здійснила приватизацію нерухомого майна, а саме 13/200 частин будинку [ADDRESS], а за чинним на той час законодавством приватизацію майна кожна особа має право здійснити лише один раз за життя, тому, такі обставини є підставою для визнання недійсною приватизацію квартири [ADDRESS] та будинку [ADDRESS] В своїй позовній заяві [PERSON] просить суд визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло, а саме 49/100 частин будинку [ADDRESS] Одеської області від 03.07.1998 року, видане Приморською сільською радою в частині визнання за [PERSON] право власності на 1/3 із 49/100 частин будинку [ADDRESS] Одеської області. При цьому, [PERSON] посилається на те, що [PERSON] ніколи не проживала в [ADDRESS], та через порушення порядку виготовлення та видачі розпорядження органом приватизації - Приморською сільською радою, [PERSON] змогла приватизувати 49/300 частин зазначеного будинку, а через 3 роки ще раз приватизувала частку нерухомого майна, вже іншого об'єкта, чим були порушені вимоги законодавства про одноразову приватизацію. [PERSON] у судовому засіданні з'явилася, свої позовні вимоги та позовні вимоги [PERSON] підтримала. Представник Приморської сільської ради - Шаркевич В.Т., у судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON], та [PERSON] та не заперечував проти їх задоволення. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Представник служби у справах дітей Білгород-Дністровської РДА у судовому засіданні пояснила, що права та інтереси неповнолітньої дитини - [PERSON], не порушуються при будь-якому вирішенні справи. Представник КП «Білгород-Дністровське БТІ» у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи сповіщався. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON], з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що 03.07.1998 року, на підставі ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», органом приватизації виконкому Приморської сільської ради було видано розпорядження № 1251 про передачу квартири [ADDRESS], у власність. На підставі чого було видане свідоцтво про право власності на житло, реєстровий № 22-116, відповідно до якого 49/100 частин будинку в рівних частках переходять у приватну спільну власність [PERSON], яка була основним наймачем, [PERSON] - син наймача, та [PERSON] - невістка наймача, яка з часом змінила прізвище на «[PERSON]». 30.09.1998 року [PERSON] подарувала належні їй 49/300 частин будинку [ADDRESS] своїй доньці - [PERSON]. [INFO] року помер [PERSON] та належні йому 49/300 частин будинку [ADDRESS] в рівних частках успадкували його мати - [PERSON], дружина - [PERSON] та син - [PERSON]. Розпорядженням органу приватизації Приморської сільської ради № 1667 від 18.11.2002 року було прийнято рішення про видачу [PERSON] та її сину [PERSON] свідоцтво про право власності на 13/100 частин будинку [ADDRESS] Білгород-Дністровського району. До стверджень [PERSON], що [PERSON] двічі приватизувала майно, тому обидві приватизації повинні бути визнані недійсними, суд відноситься критично та вважає їх необґрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, за весь час розгляду справи, [PERSON] не надала суду жодного належного та достовірного доказу порушення її прав чи інтересів [PERSON] у зв'язку з приватизацією останньою двох об'єктів нерухомого майна. До того ж, на момент приватизації 49/100 частин будинку [ADDRESS] [PERSON] не приймала участі у приватизації та не проживала в цьому будинку, тобто не мала жодного відношення до спірного об'єкта, так само як й до приватизованих 13/100 частин будинку [ADDRESS] Згідно з ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Тобто, зміст даної норми та всього закону не містить вимогу щодо права одноразової приватизації житла кожним громадянином. Одночасно, відповідно до ч.1 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. Пункт 2: якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім'ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра. Пункт 5: кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Таким чином, законодавець встановив вимогу про право громадянина лише один раз приватизувати займане житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою, а саме право громадянина на приватизацію законодавець в кількості не обмежу. Такої ж позиції дотримується Вищий адміністративний суд України, який в своїй ухвалі від 18.09.2012 року по розгляду скарги Приморської сільської ради по справі за позовом [PERSON] до виконкому Приморської сільської ради, треті особи - [PERSON] та [PERSON] про визнання протиправним рішення, зазначив, що ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» не містить заборони щодо реалізації вдруге громадянами права на безоплатну приватизацію житла у межах санітарної норми 21 кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї. Щодо позовних вимог [PERSON], суд також, вважає їх необґрунтованими, а її посилання на те, що Приморська сільська рада та виконком грубо порушили вимоги ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» при виготовленні та видачі розпорядження і свідоцтва про право власності на житло 03.07.1998 року, надумані та суперечать самій позовній вимозі щодо визнання частково недійсним свідоцтва про право власності від 03.7.1998 року, оскільки, порушення порядку приватизації тягне за собою недійсність всього свідоцтва, а не його частини. А щодо наголошень про те, що [PERSON] на момент приватизації не проживала в спірній квартирі та не сплачує кошти на її утримання, не тільки непідтверджені позивачем, а й не виключають право [PERSON] на приватизацію майна. Згідно з п.2 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Таким чином, для наявності у [PERSON] права на приватизацію в 1998 році було достатньо самої реєстрації місця проживання [PERSON] в одному будинку з основним наймачем - [PERSON] Відповідно до положення п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст. 213 ЦПК). Суд, оцінюючи належність та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не знайшли своє доведення в судовому засіданні, не є обґрунтованими, а тому не можуть бути задоволені.

Outcome: dismissed