Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 10.04.2010р. між нею та відповідачем було укладено шлюб. Під час шлюбу у них народилась донька, [PERSON] [INFO] Стосунки між подружжям стали погіршуватися та влітку 2012 року позивач з відповідачем припинили шлюбні відносини, відповідач пішов з родини. Після припинення стосунків батько дитини мешкає окремо, з дитиною не зустрічається та не спілкується, матеріальної допомоги не надає, тобто свідомо та зухвало нехтує своїми батьківськими обов'язками. На даний час, як зазначає [PERSON], усі питання щодо виховання дитини нею приймаються самостійно, без підтримки та участі відповідача. Дитина знаходилась на повному утриманні матері, яка піклується про дитину, створює всі необхідні умови для її всебічного розвитку, гідного рівня життя, відпочинку та оздоровлення. Представники позивача надали до суду спільну заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Представник третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної у м.Дніпрі ради надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, та надіслав суду висновок органу опіки та піклування про відповідність інтересам дитини позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення слухання справи до суду не звернувся, тому суд, враховуючи вказані обставини, вважає недоцільним подальше відкладання справи та на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе провести розгляд справи в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 10 квітня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 10 квітня 2010 року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що складено відповідний актовий запис № 96. (а.с. 11). Згідно зі ст. 133 Сімейного кодексу України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір'ю, а чоловік - батьком дитини. Під час шлюбу у подружжя народилась донька, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 20 жовтня 2010 року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що складено відповідний актовий запис, актовий запис № 730 (а.с. 10). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно ст.ст. 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Вищевказаними статтями визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей. Батьківські права є в той же час і обов'язками батьків по вихованню дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов'язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 15, 16 Постанови № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як убачається із матеріалів справи, мати [PERSON] з дитиною проживає за адресою: [ADDRESS]. Місце проживання підтверджується договором оренди житлового приміщення від 01.05.2017р. (а.с. 29 - 30, 31 - 34). Зареєстрована мати дитини з донькою у місті Кам'янське (а.с. 16). У поданому до суду позові [PERSON] зазначає, що в період з липня 2012 року червень 2018 року вона самостійно виховую їх спільну з відповідачем доньку [PERSON], яка весь цей час проживає з нею та знаходиться на її повному матеріальному забезпеченні. Відповідач жодним чином не приймає участі у вихованні дитини, не піклується про фізичний та духовний розвиток доньки майже з самого її народження, не дбає про її моральне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загально визначених норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». При цьому відповідач з дитиною не проживає, нехтує своїми обов'язками з виховання та утримання дитини, не приймає участі у підготовці дитини до самостійного життя, не здійснює відносно дитини будь-якого батьківського піклування, не цікавиться досягненнями дівчинки. Все вищезазначене свідчить, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Відповідач без поважних причин не приймає участі як в утриманні так і вихованні дитини, з донькою не спілкується. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків: не приймає участі в утриманні доньки, не піклується про її фізичний і духовний розвиток і взагалі не цікавиться, ні здоров'ям, ні життям дитини. У зв'язку з чим між дитиною та відповідачем відсутні стосунки, притаманні сім'ї, між ними немає почуттів любові, емоційного зв'язку. Відповідно до наданих суду позивачем постанов Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська по справам №201/5963/16п та №201/5963/16п від 25.04.2016р. відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення дій психологічного характеру по відношенню до своєї матері (а.с. 12 - 15), що свідчить про негативну характеристику відповідача у побуті. Позивачем надано суду письмові поясненнями сусідів позивачки, з яких також витікає факт ухилення відповідача від виконання обов'язків по вихованню дитини. (а.с. 18 - 23, 27). Відповідно до висновку Шевченківської районної у м. Дніпрі ради, як органу опіки та піклування, від 06.07.2018р., цей орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно його дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 50 - 51). Згідно з п. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно зі ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду у з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи, відзиву або письмових заперечень по суті заявлених позовних вимог до суду не надав, а також не надав будь-яких доказів на спростування викладених в позові [PERSON] обставин справи. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у ході судового засідання в їх сукупності, та приймаючи до уваги, що відповідач протягом тривалого часу ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, не приймав участі у вихованні, духовному розвитку дитини, матеріально не забезпечував, не піклувався про стан її здоров'я, суд вважає за необхідне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 704,80 грн., що підтверджується відповідною квитанцією, наявною в матеріалах справи (а.с. № 2). На підставі викладеного,

Outcome: approved