Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання за нею права власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Свій позов мотивує тим, що 28 лютого 1997 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який був розірваний в судовому порядку 21 грудня 2012 року. В період шлюбу, а саме 30 вересня 2004 року ними, на підставі договору купівлі-продажу, за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS]. Загальна площа даної квартири становить 61 кв.м. Враховуючи вищенаведене просить суд визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 25 січня 2016 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та обєднано дані позовні вимоги в одне провадження. [PERSON] зустрічний позов мотивує тим, що спірна квартира була придбана нам в період шлюбу, проте за власні кошти. Зазначає, що 14 серпня 2003 року ним та його покійним батьком [PERSON] було набуто право власності на двохкімнатну квартиру [ADDRESS], відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». 23.09.2004 року вони продали двохкімнатну квартиру [ADDRESS] за ціною 16\~414 грн. Кошти отримані від продажу даної квартири залишилися у нього. В подальшому 30.09.2004 року, за вилучені кошти від продажу квартири [ADDRESS] було придбано трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] за ціною 19\~489 грн. З врахуванням дати та вартості продажу квартири по вул. Лесі Українки в місті Луцьку, а також дати та вартості придбання квартири по проспекту Відродження в місті Луцьку, вважає, що придбана ним квартира по проспекту Відродження в місті Луцьку є його особистою приватною власністю, оскільки придбана ним за особисті кошти вилученні від продажу квартири по вул. Лесі Українки і без залучення коштів дружини чи спільних коштів подружжя. Враховуючи вищенаведене просить суд визнати квартиру [ADDRESS] його особистою приватною власністю. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов підтримала в повному обсязі, проти задоволення первісного позову заперечувала. Заслухавши пояснення сторін по справі, покази свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов підставний та підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Судом встановлено, що 28 лютого 1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який 21 грудня 2012 року розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду, яке набрало законної сили 02 січня 2013 року. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 30.09.2004 року [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальна площа квартири 61,0 кв.м., житлова площа 34, 4 кв.м. Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 19\~489,00 грн. Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Крім того, ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю зясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. З показів допитаної в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вбачається, що за попередньою домовленістю всі кошти від продажу квартири [ADDRESS] мали бути витрачені на купівлю квартири [ADDRESS], однак зазначила, що вона ніякого відношення до сімейного бюджету сімї [PERSON] та [PERSON] не мала. Свідок [PERSON] зазначила, що кошти від продажу квартири [ADDRESS] були передані [PERSON] для купівлі нової квартири. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що проживав в [INFO] зі своєю сімєю, дану квартиру було продано з метою збільшення житлової площі сімї. В подальшому за кошти виручені від продажу даної квартири було придбано квартиру [ADDRESS]. Крім того, зазначив, що пошуком нової квартири займалась його дружина [PERSON] Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що квартира [ADDRESS] була придбана за 23\~500,00 дол. США, а саме за кошти їхньої сімї та в інтересах подружжя. З врахуванням показів допитаних в судовому засіданні свідків та письмових доказів, суд приходить до висновку, що можна припустити, що квартира [ADDRESS] була придбана в основній частині за кошти від продажу квартири [ADDRESS]. Відповідно до п. 11 постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК) ( 1618-15 ), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. В той же час, враховуючи п. 11 постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14,суд виходить з положень ч.3 ст. 61 СК України відповідно до якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, оскільки квартира [ADDRESS] була придбана в інтересах сімї, що ніким не заперечувалось, а навпаки стверджувалось то дане майно слід вважати обєктом спільної сумісної власності. Отже, первісний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності на ? частину квартири [ADDRESS] підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed