Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом в якому просить суд визнати за нею\~право власності на спадкове майно, а саме на 2/5 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], кімнату № 8 площею 17, 7 кв.м. в порядку спадкування за законом після [PERSON], який помер 20 червня 2017 року. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що 20.06.2017 року помер її двоюрідний брат [PERSON], з яким вони всією сімю мешкали за адресою: [ADDRESS]. У склад спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] входить 2/5 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], а саме, кімната № 8 площею 17, 7 кв.м. За твердженням позивача майнових спорів з приводу заявлених вимог про спадкування зазначеної квартири немає, вона є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] Як зазначає позивач, вона відповідно до закону завернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу було відмовлено у звязку з тим, що за наданим правовстановлюючим документом право власності на вищезазначену частку квартири не зареєстровано. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.04.2018 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та витребувано у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] копію спадкової справи, заведеної після смерті 20.06.2017 року [PERSON], [INFO]. 07.05.2018 року на адресу суду надійшла копія вищезазначеної спадкової справи від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON]. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2018 року продовжено строк підготовчого провадження по вказаній цивільній справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.10.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON]. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання не зявились, надали суду заяву за змістом якої просили розглядати справу без їх участі, наполягали на задоволенні позову. Представник відповідача в судове засідання не зявилась, надала суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі та прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням наявних доказів в матеріалах справи, проти позову не заперечувала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце його проведення був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, будь-яких заяв або клопотань не надсилав. У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги\~підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, 20.06.2017 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 23.06.2017 року виконавчим комітетом Гюнівської сільської ради Приморського району Запорізької області, серія І-ЖС № 389720 (а.с.9). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме 2/5 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], а саме кімнату № 8 площею 17,7 кв.м., що підтверджується копією рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2002 року (а.с.12-13). Інші 3/5 частини вказаної вище квартири належать на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 15.04.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.14), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 471109 від 30.04.2003 року (а.с.15) та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 132078409 від 25.07.2018 року (а.с.126). З матеріалів\~спадкової справи\~(а.с.43-66),\~заведеної після\~померлого [PERSON]\~вбачається,\~що останній\~заповіту на\~випадок своєї\~смерті не\~склав та\~в установлений\~законом шестимісячний\~строк до\~нотаріуса звернулась\~позивач [PERSON]\~з заявою\~про прийняття\~спадщини після\~померлого двоюрідного\~брата,\~однак приватним\~нотаріусом Запорізького\~міського нотаріального\~округу [PERSON]\~було відмовлено\~у видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом у\~звязку з\~тим,\~що спадкоємцем\~не надано\~правовстановлюючого документа\~на вказану\~частку квартири,\~неможливо встановити\~належність вказаної\~частки квартири\~померлому [PERSON],\~згідно відповіді\~ТОВ «ЗМБТІ»\~ від\~27.12.2017\~року за\~№ 14333\~документи реєстрацію\~не проходили,\~про що\~видано постанову\~про відмову\~у вчиненні\~нотаріальної дії\~№ 40/02-31\~від 18.01.2018\~року.\~Окрім позивача\~ інших спадкоємців та осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, у померлого [PERSON] не має. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину з будь-яких підстав немає. Доказів на спростування вказаних обставин суду не надано. Факт родинних відносин між позивачем та померлим [PERSON] підтверджено матеріалами справи, а саме, копією свідоцтва про народження [PERSON], серії ЯЮ № 938435 (а.с.56) відповідно до якого батьками останнього є: батько - [PERSON] та мати - [PERSON], яка мала дівоче прізвище «Касапова», що підтверджено витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу (а.с.57) та батьками якої згідно копії свідоцтва про народження останньої, серії VІ-УІ № 333108 (а.с.58), були [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається з копії свідоцтва про народження виданого повторно Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 29.01.2015 року серія І-ЖС № 273714 (а.с.52, зворот) позивач при народженні отримала прізвище «Панченко», яке у звязку з укладенням шлюбу з громадянином [PERSON] змінила на «Дрозда», що підтверджено копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.53). Відповідно до вказаного вище свідоцтва про народження батьками позивача записані: [PERSON] як батько та [PERSON] як мати, яка мала дошлюбне прізвище «Касапова», що підтверджено копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням про другого з подружжя (а.с.55). Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON], серії ЯЮ № 938439 (а.с.54) її батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON]. Отже, мати померлого [PERSON] та мати позивача [PERSON] були рідними сестрами. Відповідно до частини 1\~статті 1297\~Цивільного кодексу\~України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобовязаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Статтею 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з статтею 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1, 2\~статті 1220 Цивільного кодексу України\~передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). В силу вимог частин 1, 2\~статті 1221 Цивільного кодексу України\~місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Згідно з статтею 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності\~до вимог\~статті 1261\~Цивільного кодексу\~України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин 4, 6 статті 1266 Цивільного кодексу України двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення. Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги той факт, що позивач з обєктивних причин немає можливості оформити свої спадкові права на майно після померлого двоюрідного брата [PERSON], суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. За приписами частини 1\~статті 141 Цивільного процесуального кодексу України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до статті 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. З огляду на вищевикладене, суд, встановивши відсутність вини відповідача у порушенні прав позивача у розумінні статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у вигляді судового збору.

Outcome: approved