Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області про визнання права власності на спадкове майно, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями, розташованими на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] який належав спадкодавцю [PERSON], померлому [INFO]. У судове засідання для розгляду справи по суті, сторони не з'явились. Через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області, представник позивача подав заяву, якою просив суд розглянути справу без участі позивача та без його участі, вказав, що позовні вимоги підтримує, просив прийняти рішення на підставі доказів, які є в матеріалах справи. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи без її участі, по суті заяви не заперечує. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала в тому, що у березні 1966 року її батько, [PERSON] здійснив будівництво житлового будинку на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої приватної власності за адресою: провулок [ADDRESS] при цьому у жовтні 1992 року була оновлена технічна інвентаризація будинку. У грудні 1997 року, рішенням Рубіжанської міської ради Луганської області, її батьку було передано у приватну власність земельну ділянку під цим будинком. А у квітні 1999 року, батько позивача отримав дозвіл Виконавчого комітету цієї ж ради на перебудову будинку. Разом з цим, у [INFO] батько позивача помер, вона звернулась до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, але останній відмовив у цьому, вважаючи що немає правовстановлюючих документів на майно. Тому, просить суд визнати за нею право власності на зазначений будинок. Відповідач, правом на подання суду письмових заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. А суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: [PERSON], народилась [INFO] року, в сім`ї [PERSON] та [PERSON] (а.с.17), але 23 квітня 1983 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що видано свідоцтво про одруження серія [NUMBER]. Після реєстрації шлюбу, прізвище [PERSON] стало «[PERSON]» (а.с.18). З договору від 19 березня 1966 року вбачається, що Виконавчий комітет Рубіжанської міської ради депутатів працюючих надав [PERSON] в безстрокове користування земельну ділянку [ADDRESS] для будівництва житлового будинку. При цьому цей договір був нотаріально засвідчений (а.с.43). Відповідно до акту від 11 червня 1968 року, житловий будинок [ADDRESS], збудований [PERSON], прийнятий в експлуатацію, затверджений Виконавчим комітетом Рубіжанської міської ради депутатів працюючих, а його жила площа склала 51,6 квадратних метрів (а.с.44). У грудні 1981 року, [PERSON] зареєстрував побудований ним будинок у місцевому Бюро технічної інвентаризації, уповноважена особа якого видала йому, як власнику цього будинку, реєстраційне посвідчення, оскільки на договорі не було місця для проставлення реєстраційного напису за встановленою формою (а.с.65,43,44). Рішенням Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради від 11 грудня 1997 року було вирішено передати [PERSON], що проживає за адресою: [ADDRESS], у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства (а.с.10). А рішенням цього ж органу №300 від 06 квітня 1999 року, [PERSON] надано дозвіл на перепланування житлового будинку за адресою: провулок [ADDRESS] (а.с.15,16). Згідно оновленого технічного паспорту, житлова площа житлового будинку [ADDRESS] склала 54,2 квадратних метрів (загальна площа: 70,6 квадратних метрів), він розташований на земельній ділянці у провулку [ADDRESS], разом з господарськими будівлями і спорудами (місце розташування яких, визначено технічним паспортом складеним 14 жовтня 1992 року Лисичанським міжрайонним бюро технічної інвентаризації: вбиральня, площею 1.5 квадратних метрів; літня кухня, площею 21,3 квадратних метрів; сарай, площею 8,5 квадратних метрів, а також огорожа і споруда) (а.с.11-14). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], [INFO] [PERSON] помер (а.с.9). Двадцять другого вересня 2017 року, державний нотаріус Рубіжанської державної нотаріальної контори Меренков Ю.В. постановою за №424/02-31 відмовив [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, яка полягає у видачі свідоцтва про право на спадщину на жилий будинок зі службовими будівлями [ADDRESS], розташований по провулку [ADDRESS], через відсутність документів, які підтверджують право власності спадкодавця на вищезазначений будинок (а.с.7). А 17 жовтня 2017 року, [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, якою просить визнати за нею, у порядку спадкування, право власності на будинок [ADDRESS], розташований по провулку [ADDRESS] (а.с.5). Із встановлених обставин вбачається виникнення цивільно-правових відносин з приводу спадкування нерухомого майна, в межах яких виник спір щодо невизнання за позивачем права власності на нерухоме майно, у порядку спадкування. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи з наступних мотивів: Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. А стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини 1 статті 181 та статей 182 і 186 Цивільного кодексу України, будинок [ADDRESS], розташований по провулку [ADDRESS], разом із службовими будівлями і спорудами, слід розглядати як нерухому річ, право власності та інші речові права на які, а також їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Стаття 3 цього закону передбачає, що державна реєстрація прав є обов'язковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною 3 цієї ж статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. З огляду на положення частини 4 статті 86 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), цивільне право власності, існувало у чотирьох формах, серед яких була і особиста власність, яка нині іменується - приватна. Згідно положень статті 100 вказаного кодексу, в особистій власності громадян могли бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, а також жилі будинки і домоволодіння. Разом з цим, з огляду на положення «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року, право особистої власностіна той час державній реєстрації не підлягало, але мала місце така особливість реєстрації. Згідно положень пункту першого розділу І та пункту сьомого розділу ІІ, пункту 13 розділу ІІІ і пункту 23 розділу ІV цієї ж Інструкції, бюро технічної інвентаризації виконавчих комітетів місцевих рад депутатів працюючих, на підставі документів, що встановлюють право власності згідно з додатком №1, вносили відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги і проставляли на документі власника реєстраційний напис або видавали реєстраційне посвідчення у випадку, якщо вчинити напис на правовстановлюючому документі не було можливості через недостатності місця. Згідно пункту 14 вказаного додатку, до документів які встановлювали право власності відносились і нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Судом встановлено, що 19 березня 1966 року Виконавчий комітет Рубіжанської міської ради депутатів працюючих та [PERSON] уклали договір про надання у безстрокове користування земельну ділянку [ADDRESS] для будівництва житлового будинку. При цьому, цей договір був нотаріально посвідчений (а.с.43). Відповідно до акту від 11 червня 1968 року, житловий будинок [ADDRESS], збудований [PERSON], був прийнятий в експлуатацію, затверджений Виконавчим комітетом Рубіжанської міської ради депутатів працюючих, а його жила площа склала 51,6 квадратних метрів (а.с.44). Разом з цим судом встановлено, що у грудні 1981 року, [PERSON] зареєстрував побудований ним будинок у місцевому Бюро технічної інвентаризації, уповноважена особа якого видала йому, як власнику цього будинку, реєстраційне посвідчення, оскільки на договорі не було місця для проставлення реєстраційного напису за встановленою формою (а.с.65,43,44). При цьому судом враховано, що відповідно до положень пункту другого розділу ІІ згаданої вище Інструкції, під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розумівся один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Також суд враховує і те, що різні службові будівлі та споруди (сараї, літні кухні та інше) окремо від жилого будинку, на той час, не реєструвались (примітка до пункту четвертого розділу ІІ вказаної Інструкції). Тож зважаючи на викладені обставини суд не має жодних сумнівів у тому, що [PERSON], 16 грудня 1981 року, правомірно набув право власності на будинок [ADDRESS] разом з усіма службовими будівлями та спорудами, що були розташовані на одній земельній ділянці, у зв'язку з його реєстрацією відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення у нього цього права. Відомостей про те, що [PERSON] до часу своєї смерті відмовився від означеного права на будинок [ADDRESS], розташований по провулку [ADDRESS] (разом із службовими будівлями і спорудами) або ж, що це право припинилось у нього з будь-яких причин, в матерілах справи не має. При цьому судом встановлено, що за даними комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради Луганської області, станом на 31 грудня 2012 року (тобто після дати набуття [PERSON] права власності та до останньої дати виконання органами БТІ функції щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно), житловий будинок разом з службовими будівлями та спорудами зареєстрований саме за [PERSON] на праві приватної власності, на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідчений Рубіжанською державною нотаріальної конторою 26 березня 1966 року, реєстровий номер1250 та зареєстрований у реєстраційній книжці під реєстром №4927/28 стор. 165 від 18 червня 1968 року (а.с.6,42,46,47). Відомості про реєстрацію права власності на цей же обєкт нерухомості за іншою особою у матеріалах справи також відсутні. При цьому судом враховано, що до своєї смерті, [PERSON] від Рубіжанської міської ради Луганської області отримав рішення про передання йому у власність земельної ділянки для обслуговування свого житлоовго будинку та ведення підсобного господарства, а також отримав рішення виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області про надання дозволу на перепланування будинку, перепланував його, отримав акт цього ж органу про реалізацію наданого дозволу, що підтверджується і даними оновленого технічного паспорту (а.с.10,11-16). А на момент його смерті для здійснення перепланування у квартирах і будинках, ні Житловий кодекс, ні Цивільний кодекс України вже не передбачали необхідності отримання дозволу органів месцевого самоврядування на це. Нині, якщо виконуються роботи з перепланування жилого будинку, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, будь-які дозвільні документи не потрібні; після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується (стаття 152 ЖК). Тож з огляду на це, суд переконаний у тому, що навіть незважаючи на збільшення жилої площі у своєму будинку, у зв`язку із тим, що це відбулось без втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, на момент своєї смерті [PERSON] залишився єдиним власником свого будинку [ADDRESS], з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами, що вказані у оновленому технічному паспорті (а.с.11-14). І тому, з огляду на положення частини 1 статті 1218 Цивільного кодексу України, право особистої власності [PERSON] на будинок [ADDRESS], розташований по провулку [ADDRESS], разом з усіма службовими будівлями та спорудами, є таким, що увійшло до складу його спадщини. Відповідно до положень частини 1 статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А згідно з положеннями частини 1 статті 1218 вказаного кодексу, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Поряд з цим, судом встановлено, що згідно положень частини 1 статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. При цьому, з огляду на положення частини 3 статті 1268 та частини 1 статті 1269 цього ж кодексу, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; а якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За даними завідувача Рубіжанської державної нотаріальної контори, після смерті [PERSON], із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулась тільки його дочка - [PERSON], через що була заведена спадкова справа (а.с.55-62). Також суд бере до уваги і той факт, що на момент відкриття спадщини, остання, постійно проживала із померлим у будинку [ADDRESS], розташованому по провулку [ADDRESS] (а.с.25). І хоча разом з ними, у цьому ж будинку, проживав зять, [PERSON] та онуки: [PERSON], [PERSON] (а.с.24,60), вони не мають статусу осіб, що претендують на отримання спадщини, оскільки вони не являються спадкоємцями першої черги. За таких обставин, [PERSON] ([INFO]) слід визнати такою, що набула право власності на будинок [ADDRESS], розташований по провулку [ADDRESS], з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами, що вказані у оновленому технічному паспорті, по праву спадкування. Відповідно до положень частини 3 статті 8, частини 4 статті 13 та частини 1 статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб'єкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Згідно з положеннями частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, згідно із статтею 5 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Враховуючи викладене, та те, що право позивача, як власника будинку [ADDRESS] по праву спадкування не визнається нотаріусом, та на нього може претендувати відповідач, обраний позивачем спосіб захисту його права приватної власності на зазначений будинок, слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином,

Outcome: approved