Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання її та [PERSON] однією сім`єю як дружини і чоловіка без реєстрації шлюбу в період з 27.04. 2007 року по [INFO] , та визнання за нею права власності на Ѕ частини квартири за [ADDRESS] , як спільного майна подружжя, що перебувало у фактичних шлюбних відносинах, а також визнання за нею права власності в порядку спадкування на ј частини квартири за [ADDRESS] після смерті [PERSON] шляхом зміни черговості і залученням її до спадкування разом із спадкоємцем першої черги. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала, що з квітня 2007 року вона проживала однією сім`єю у цивільному шлюбі з [PERSON] . Перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах вони з [PERSON] , 29.09.2012 року, купили квартиру за [ADDRESS] згідно Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріально, яку зареєстрували на ім`я [PERSON] . Позивачка вказала, що дана квартира є спільною сумісною власністю її і [PERSON] , оскільки вони проживали однією сім`єю, перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не перебували у зареєстрованому шлюбі, тому до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя. Посилаючись на те, що визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловіку, які проживають спільно, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, позивачка змушена звернутись до суду. [INFO] [PERSON] трагічно загинув. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, а саме: Ѕ частина двокімнатної квартири за [ADDRESS] , зареєстрованої на ім`я померлого. Після смерті останнього позивачка, звернулася до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, в зв`язку з тим, що вона не відноситься до жодної черги спадкоємців за законом. Крім неї, спадкоємцем першої черги є син померлого [PERSON] , який не визнає факт її перебування у фактичних шлюбних відносинах з його батьком [PERSON] і не згідний на залучення її до спадкування. Посилаючись на те, що вона набула право на спадкування згідно ст.1264 ЦК у четверту чергу, але була фактично дружиною померлого, позивачка просила залучити її до спадкування разом із спадкоємцем першої черги шляхом зміни черговості. У судове засідання позивачка та її представник не з`явились, подано заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують з зазначених в позові підстав. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, подано письмові пояснення згідно яких відповідач позову не визнав, посилаючись на те, що позивачем не доведено права на зміну черговості для спадкування разом із спадкоємцем першої черги за законом, тому на думку відповідача встановлення факту проживання однією сім`єю не породжує юридичних наслідків для позивача, та виключає можливість визнання права власності на Ѕ частки спірної квартири. Просив суд у задоволенні позову відмовити. В ході судового розгляду 07.11.2019 р. позивачка відмовилась від позовних вимог в частині визнання її права на спадкування разом з спадкоємцем першої черги шляхом зміни черговості спадкування. Судом встановлено наступні факти. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до 26 квітня 2007 року, що стверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] , виданим відділом ЗАГСу Тернопільської міської адміністрації 22.04.1994 р. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 26.04.2007 р. розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . З квітня 2007 року [PERSON] почала проживати однією сім`єю у цивільному шлюбі з [PERSON] . З квітня 2007 року по вересень 2009 року вони проживали по [ADDRESS] , а з вересня 2009 р. до вересня 2012 року проживали в квартирі [ADDRESS] , котра належала матері померлого, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, піклувалися одне про одного, планували та здійснювали спільний відпочинок, облаштовували спільний побут. 26.04.2010 року [PERSON] отримав Свідоцтво про право власності в порядку спадкування за заповітом на належну померлій, [INFO] , матері [PERSON] , Ѕ квартири за [ADDRESS] , видане Другою тернопільською державною нотаріальною конторою 26.04.2010 року та зареєстроване 25.05.2010 року ТзОВ « Міське бюро технічної інвентаризації». Іншим співвласником 1/2 частини цієї квартири був [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого і зареєстрованого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 18.10.1999 року за № 30523 згідно розпорядження органу приватизації від 18.10.1999 року за №3028. [PERSON] та [PERSON] продали квартиру за [ADDRESS] за 318 017 грн., де Ѕ становила 159 008,5 грн., що стверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу від 25.09.2012 року. Згідно Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 29.09.2012 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, Кононець І.В. купив належну [PERSON] та [PERSON] квартиру за [ADDRESS] . за 231 840 грн. Згідно Витягу про державну реєстрацію право власності [PERSON] на двокімнатну квартиру за [ADDRESS] зареєстровано на підставі Договору купівлі-продажу від 29.09.2012 року 17.10.2012 року за №35868137. Згідно Довідки ДП «Комунальник-2» від 24.01.2019 р. за № 216 та від 14.01.2019 р. за №137 [PERSON] проживала у квартирі [ADDRESS] з [PERSON] , який був зареєстрований по вищеназваній адресі, з 16.11.2012 по день його смерті - [INFO] . Підстава Акт опиту сусідів - свідків від 24.10. 2018 р. [INFO] [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть, виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. [PERSON] поховала [PERSON] як чоловіка, провела в зв`язку з цим необхідні витрати, що стверджується Договором-замовленням від 17.10.2018 року за № 1118. Згідно Довідки АТ «Банка «Фінанси і кредит» від 19.08.2011 р. станом на 19.09.2011 р. на поточному рахунку [PERSON] залишок коштів становив 5110 євро. У період з з 07.07.2008 р. по 31.12.2008 р., 17.05.2011 р. до 17.05.2012р., з 16.08.2011 р. до 31.12.2011 р., з 28.07.2014 р. по 19.09.2014 р., з 25.12.2016 р. по 20.11.2016 р.; з 12.03.2017 р. по 11.01.2017 р. з 27.05.2017 р. по 02.09.17. р. [PERSON] виконувала різного роду роботи за кордоном на запрошення роботодавців, що стверджується Довідкою - підтвердженням реєстрації іноземця для тимчасового проживання у Варшаві з 29.09.2008 р. по 24.12.2008р. Заявою про намір виконання робіт громадянинові України від роботодавця м. Варшава [PERSON]- піклування про особу старшого віку від 13.10.2008 р., довідкою про реєстрацію в районному центрі зайнятості 13.10.08 р., запрошенням роботодавця [PERSON] (республіка Польща) на час з 07.07.2008 р. по 31.12.2008 р., заявою про намір виконання робіт громадянинові України від роботодавця м. Варшава - прибиральниця з 17.05.2011 р. до 17.05.2012р., від 09.05.2011 р., заявою про намір виконання робіт громадянинові України від роботодавця м. Люблін, ТОВ «Водролб» - секретарка з 01.09.2011 р. впродовж 6 місяців від 19.08.2011 р., Запрошенням ТОВ «Водроль» п. [PERSON] з 16.08.2011 р. до 31.12.2011 р., відмітками у закордонному паспорті позивачки про наявність віз з 12.05.2014 р. по 26.07.2014 р.; з 28.07.2014 р. по 19.09.2014 р. з 25.12.2016 р. пот20.11.2016 р.; з 12.03.2017 р. по 11.01.2017 р. з 27.05.2017 р. 02.09.17. р. 12.06.27 р. Також за клопотанням позивача [PERSON] було допитано свідків, зокрема, [PERSON] , сусідка що проживала на одному поверсі з позивачем в будинку [ADDRESS] , [PERSON] , сусід та подруга матері покійного [PERSON] , [PERSON] , товариш покійного [PERSON] , [PERSON] , товариш [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , подруга [PERSON] та [PERSON] , доньку позивача [PERSON] . Дані свідки надали суду послідовні та взаємодоповнюючі покази, що не були суперечливими між собою, та підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] з 27 квітня 2007 року по 14 жовтня 2018 року проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, були поєднані спільним побутом, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, завжди родинами разом святкували свята. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 5 ЦПК України). Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною першою статті 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Глава 8 СК має назву «Право спільної сумісної власності подружжя». Тобто виходячи із тлумачення норм СК, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя. Мова йде про підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, здійснення ними цього права, особливості поділу майна та ін. Таким чином, законодавець майже прирівняв правовий статус майна «законного» та «цивільного» шлюбу. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Правовий режим спільної сумісної власності визначається главою 26 ЦК України. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 24.01.2020 року в справі № 910/10987/18 звернув увагу на те, що відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15 серпня 2019 року по справі № 588/350/15, у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, у постановах Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12) від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та №6-1568цс16, №6-801цс16. Окрім вищевказаного, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства (домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти). Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Враховуючи вищезазначені вимоги закону, встановлені обставини по справі, суд вважає, що позивачка [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою з квітня 2007 року до [INFO], а тому спірна квартира є їх спільною сумісною власністю, оскільки: [PERSON] та [PERSON] у цьому періоді не перебували у шлюбі з будь-якими іншими особами, що стверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 25.04.2007 р., яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , Свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] , виданим відділом ЗАГСу Тернопільської міської адміністрації 22.04.1994 р., згідно якого [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі до 26 квітня 2007 року. З квітня 2007 року по вересень 2009 року [PERSON] та [PERSON] проживали спільно в належній [PERSON] квартирі по [ADDRESS] , де вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, піклувалися одне про одного, планували та здійснювали спільний відпочинок, облаштовували спільний побут. [PERSON] не мав іншого місця проживання. З вересня 2009 року, після смерті матері [PERSON] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] переїхали проживали у квартиру [ADDRESS] , що стверджується показами свідка [PERSON] , яка була близькою подругою матері померлого [PERSON] . Як показали свідки [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживали спільно як дружина та чоловік, під час їх переїзду на квартиру на [ADDRESS], а потім на [ADDRESS] вони допомагали їм у перевезенні речей домашнього вжитку та меблів. Після смерті [INFO] матері [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] отримав у власність в порядку спадкування за заповітом Ѕ квартири за [ADDRESS] , що стверджується Свідоцтвом про право власності в порядку спадкування за заповітом, виданим Другою тернопільською державною нотаріальною конторою 26.04.2010 року. 25.09.2012 року [PERSON] та інший співвласник квартири [PERSON] продали квартиру за [ADDRESS] за 318 017 грн., з яких вартість Ѕ квартир становила 159 008,5 грн., що стверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 25.09.2012 року. 29.09.2012 року з метою покращення житлових умов [PERSON] та [PERSON] вирішили купити квартиру за [ADDRESS] , що стверджується Договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 29.09.2012 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу. Квартиру купили за 231 840 грн., що стверджується вищезазначеним Договором купівлі-продажу, розпискою власниці квартири [PERSON] від 20.09.2012 р. Дана квартира знаходилась у старому фонді міста, перебувала у занедбаному стані, а тому сторони витрачали кошти на ремонт, зокрема придбали і замінили вікна в квартирі, що стверджується замовленням № 5705 від 26.05.2013 року, виписаного на ім`я позивачки [PERSON] . На купівлю та ремонт даної квартири було витрачені спільні кошти [PERSON] та [PERSON] , які складались частково із кошів, отриманих [PERSON] за продаж квартири, отриманої ним в спадок, а також коштів, які [PERSON] , отримувала під час роботи за кордоном. Згідно Довідки АТ «Банка «Фінанси і кредит» від 19.08.2011 р. станом на 19.09.2011 р. на поточному рахунку [PERSON] залишок коштів становив 5110 євро. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, суд приходить до висновку, що у судовому засідання здобуто докази, які вказують на наявність встановлених між [PERSON] та [PERSON] відносин притаманних подружжю, а саме їх спільне проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків. Твердження відповідача про те, що [PERSON] та [PERSON] не перебували у фактичних шлюбних відносинах, а їхній зв`язок носив періодичний та тимчасовий характер, у померлого були і інші жінки, безпідставні та нічим не доведені. Будь-яких інших доказів на спростування доказів, поданих [PERSON] відповідачем не подано. Аналізуючи докази по справі в їх сукупності, суд приходить до переконання, що наявний спір про право, оскільки [PERSON] не визнає за [PERSON] право власності на 1/2 частину спільно придбаного з [PERSON] об`єкту нерухомого майна, а відтак системний аналіз наданих сторонами спору доказів дозволяє суду зробити висновок про те, що позовні вимоги позивача про визнання права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , як спільно нажитого майна з [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved