Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-ІФ», [PERSON] про визнання недійсним Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому № 1/14 від 09 березня 2015 року та визнання майнових прав на квартиру [ADDRESS] на 5 поверсі, та комори між третім та четвертим поверхами в під'їзді [ADDRESS]. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 26 червня 2014 року між ТОВ «Кредо-ІФ» (далі - Відповідач-1), [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу нерухомого майна №1/2011. У відповідності до п. 1 даного Договору до Позивача перейшли права і обов'язки по договору купівлі-продажу нерухомого майна яке буде створено у майбутньому №1/2011 від 31.08.2011 щодо набуття права власності на двохкімнатну квартиру [ADDRESS] площею 60,9 м. кв. на 5 поверсі в під'їзді №2 за адресою [ADDRESS]. Позивач вважає, що факт виникнення у неї прав на вказане нерухоме майно також підтверджується нотаріально завіреною заявою представника ТОВ «Кредо-ІФ» від 20.06.2015 року, в якій зазначається про відсутність будь-яких матеріальних претензій Відповідача-1 до [PERSON] та [PERSON] в частині проведення розрахунків за зазначену вище квартиру. Крім того, в судовому засіданні Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги матеріалами кримінального провадження №420160900000000046 по справі № 344/7471/17, що розглядається Івано-Франківським міським судом. 09 березня 2015 року між ТОВ «Кредо-ІФ» та [PERSON] (Відповідач - 2) був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому №1/14, предметом якого є спірна квартира [ADDRESS]. Позивач вважає, що Відповідачами при укладенні Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому №1/14 від 09.03.2015 року порушено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, тому просить визнати такий договір недійсним а за нею просить визнати майнові права на цю квартиру. У судовому засіданні Позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити з наведених в ньому підстав та надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Крім того, Позивач вважає, що Договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому №1/14 від 09.03.2015 року було укладено з [PERSON] під впливом обману. Позивач зазначає, що згідно відповідей ГУ ДФС в Івано-Франківській області (листи від 30.06.2017, 06.03.2017 та 20.12.2016) ТОВ «Кредо-ІФ» не продавало квартири в 2013-2016 рр. та кошти на рахунки ТОВ «Кредо-ІФ» за продаж квартири [ADDRESS] за період 201З-2016 рр. не поступали, а тому і договір укладений 09.03.2015р. між [PERSON] та ТОВ «Кредо-ІФ» слід визнати недійсним на підставі ч.1 ст. 230 ЦК України. Представники ТОВ «Кредо-ІФ» у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість належними доказами та нормами матеріального права. В письмових запереченнях Відповідач посилається на те, що нотаріально посвідчена заява [PERSON]., якою, начебто, підтверджується факт виникнення у [PERSON] майнових прав на двокімнатну квартиру [ADDRESS], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та відсутність у ТОВ «Кредо ІФ» будь-яких претензій майнового та немайнового характеру до [PERSON] ([PERSON]) та [PERSON] в частині проведення розрахунків за зазначену квартиру не може вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження факту оплати за купівлю квартири згідно Договору купівлі-продажу №1/2011 від 31 серпня 2011 року і не є документом первинного бухгалтерського обліку. Відповідач вважає, що виписки з матеріалів кримінального провадження, а саме з обвинувального акту не є належними та допустимими доказами, оскільки обвинувальний акт не є остаточним рішенням у справі і не може бути взятий судом до уваги як доказ на підставі ч.6 ст.82 ЦПК України. Представник ТОВ «Кредо-ІФ» вважає, що твердження Позивача про введення [PERSON] в оману щодо обставин, які мають істотне значення при укладанні Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) №1/14 від 09.03.2015р. є необґрунтованими, оскільки Позивачем не доведено хто кого вводив в оману при укладенні Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) №1/14 від 09.03.2015р.; в чому полягає таке введення в оману; щодо яких обставин здійснювалось введення в оману. Представник відповідача звернув увагу суду, що Позивач, не будучи стороною оскаржуваного правочину, не є уповноваженою особою, яка може звертатись із такою вимогою згідно вимог ст.230 ЦКУ. Що стосується кладової, майнові права на яку хоче визнати позивачка за собою, то представники товариства зазначили, що жодних угод про продаж кладової [PERSON] чи [PERSON] не укладали. Тому дана вимога є безпідставною і нічим не обгрунтованою. Представник Відповідача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність. Вважає, що [PERSON] є законним власником двокімнатної квартири [ADDRESS], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) №1/14 від 09.03.2015р., а [PERSON] ніколи не була власником даної квартири і жодних документів, які б підтверджували її право власності на спірну квартиру у неї немає і не було. Представник Відповідача зазначила, що стосовно вимоги про визнання недійним оскаржуваного договору, Позивач не є стороною Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) №1/14 від 09.03.2015р., а тому не є належним позивачем за даною позовною вимогою. [PERSON] придбала квартиру у ТОВ «Кредо-ІФ» , про що не заперечують сторони даного договору та сплатила всі кошти за неї згідно домовленостей. Права Позивача укладенням оспорюваного договору не порушені, адже [PERSON] не платила кошти забудівнику, а мала відносини з [PERSON], яка не володіла правами власника на оспорювану квартиру. Вислухавши пояснення сторін, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 09 квітня 2014р. між [PERSON] та ТОВ «Кредо-ІФ» було укладено попередній договір купівлі-продажу об'єкту нерухомого майна, що буде створено в майбутньому №01/14 - квартири [ADDRESS] (після зміни нумерації [ADDRESS]) на 5 поверсі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 26 червня 2014 року між ТОВ «Кредо-ІФ», [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу нерухомого майна №1/2011 за Договором купівлі-продажу нерухомого майна яке буде створено у майбутньому №1/2011 від 31.08.2011р. 09 березня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Кредо-ІФ» укладено основний Договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) №1/14 від 09.03.2015р., за яким [PERSON] придбала у ТОВ «Кредо-ІФ» двокімнатну квартиру [ADDRESS], що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Приватним нотаріусом [PERSON] здійснено реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON], що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.06.2016р. Судом встановлено, що позивачка оскаржувала дії приватного нотаріуса [PERSON] щодо державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.08.2016р. відмовлено в задоволенні адміністративного позову [PERSON] про визнання протиправними дій та скасування рішення про державну реєстрацію за №30071406 від 15.06.2016 та запису про державну реєстрацію права власності, і зроблено висновок про те, що відповідачем рішення №30071406 від 15.06.2016 про державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] за [PERSON] прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому підстави для його скасування, як і для скасування внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності, відсутні. Вказана постанова Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.08.2016р. залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.10.2016р. та набрала законної сили 27.10.2016р. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, адміністративним судом в іншій справі за позовом [PERSON] фактично встановлено обставини законності реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] Тому дана обставина не підлягає додатковому доказуванню. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Одним з таких правочинів є купівля-продаж майнових прав. За приписами ст. ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. Водночас відповідно до ст.190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права. Майновими визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлюються частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, відповідно до ст. 203 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним, якщо: зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, не має необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; правочин вчинений у формі, не встановленій законом; правочин спрямований не на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилами ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] законно набула спочатку майнові права, а згодом - право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS], оплативши забудівнику кошти, що підтверджує ТОВ «Кредо ІФ». Крім того в справі наявні копії прибуткових касових ордерів № 10 від 09.03.2015 на суму 253 260 грн. за договором від 09.03.2015, №3 від 16.03.2016 на суму 3 234 грн. за додатковим договором від 16.03.2016, №5 від 26.04.2016 на суму 43 506 грн. за Актом виконаних робіт від 17.03.2015, які суд оглядав в оригіналі в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995р. № 265/95-ВР встановлено, що розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. Таким чином, факт оплати спірної квартири [PERSON] підтверджується прибутковими касовими ордерами, які згідно норм вищенаведеного законодавства є розрахунковими документами. Що стосується нотаріально посвідченої заяви директора ТОВ «Кредо-ІФ» [PERSON] від 20.06.2015 року про підтвердження відсутності будь-яких матеріальних претензій ТОВ «Кредо-ІФ» до [PERSON] та [PERSON] в частині проведення розрахунків за спірну квартиру, то така заява не може слугувати належним доказом повної оплати [PERSON] за квартиру, яку вона придбала у ТОВ «Кредо-ІФ» в розумінні вищезгаданої норми матеріального права. Представники відповідача ТОВ «Кредо-ІФ» в судовому засіданні заперечили факт продажу спірної квартири позивачу і оплату за неї. Так само представники ТОВ «Кредо-ІФ» заперечили факт придбання [PERSON] комори між третім та четвертим поверхами в під'їзді [ADDRESS]. Позивач [PERSON] вважає, що крім визнання майнових прав на спірну квартиру, вона має право вимагати визнання майнових прав за нею на комору, про яку йдеться мова у нотаріально посвідченій заяві директора ТОВ «Кредо-ІФ» [PERSON] від 20.06.2015 року. Однак першочерговою підставою для задоволення цієї вимоги [PERSON] зазначила Договір відступлення права вимоги від 26 червня 2014 року. Як вбачається з тексту Договору від 26 червня 2014 року відступлення права вимоги, укладеного між ТОВ «Кредо-ІФ» [PERSON] та [PERSON], та Договору купівлі-продажу нерухомого майна №1/2011 про купівлю-продаж майнових прав на комору між третім та четвертим поверхами в під'їзді [ADDRESS], не вказано в жодному пункті цих договорів. Оскільки відповідачі підтверджують, що між ними укладався договір купівлі-продажу спірної квартири з наступною реєстрацією права власності за [PERSON] за згодою сторін даного договору, то це спростовує доводи Позивача про те, що Договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) №1/14 від 09.03.2015р., укладений між відповідачами, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тому суд вважає доводи Позивача щодо визнання недійсним Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому № 1/14 від 09 березня 2015 року на підставі ч.5 ст.203 ЦК України та вимогу про визнання майнових прав на квартиру [ADDRESS] площею 60,9 кв.м на 5 поверсі та комори між третім та четвертим поверхами в під'їзді [ADDRESS] за [PERSON] необгрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами. Крім того Позивач, як на правову підставу позовних вимог, посилався також на ст.230 ЦК України, тобто вчинення правочину під впливом обману. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що згідно відповідей ГУ ДФС в Івано-Франківській області ТОВ «Кредо-ІФ» не продавало квартири в 2013-2016рр. та на рахунки ТОВ «Кредо-ІФ» кошти за продаж квартири [ADDRESS] за період 201З-2016рр. не поступали, а тому і договір укладений між [PERSON] та ТОВ «Кредо-ІФ» від 09.03.2015р. слід визнати недійсним на підставі ч.1 ст. 230 ЦК України. З такими обґрунтуваннями суд не погоджується з наступних підстав. Відповідно до норм чинного законодавства, з урахуванням роз'яснень ч.1 п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з рахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно приписів ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша статті 229 цього Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі зазначають, що жодна із сторін при укладенні Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому № 1/14 від 09 березня 2015 року не вводила в оману іншу сторону правочину, цей договір спрямований на настання реальних наслідків, що підтверджується прибутковими касовими ордерами, які підтверджують оплату спірної квартири та виразились у діях забудівника, який надав [PERSON] необхідні документи для можливості здійснення реєстрації права власності на спірну квартиру за нею та фактом здійснення такої реєстрації. Оскільки Позивач не є стороною оспорюваного договору, то не може посилатись на ст.230 ЦК України як на підставу визнання недійсним договору, так як оспорювати на цій підставі вчинений нею правочин може тільки особа, яка вчинила правочин під впливом обману. З огляду на це, в розумінні ст.230 ЦК України, Договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) №1/14 від 09.03.2015р. не можна вважати таким, що укладений під впливом обману. Щодо посилання Позивача в якості доказів по справі на матеріали кримінального провадження №420160900000000046 по справі № 344/7471/17, суд зазначає наступне. Частиною 6 ст. 82 ЦПК України встановлено, що тільки вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Стаття 62 Конституції України встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Тому, посилання Позивача на матеріали кримінального провадження №420160900000000046 по справі № 344/7471/17, що розглядається Івано-Франківським міським судом, як на докази, що встановлюють недійсність оспорюваного договору чи набуття Позивачем майнових прав на спірну квартиру, суд не бере до уваги, оскільки ще немає остаточного рішення по даній кримінальній справі, а Конституцією України встановлюється презумпція невинуватості особи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та не засновані на нормах чинного законодавства. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed