Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Комбінату про відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000 грн. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що з 22 березня 1951 року по 09 січня 1981 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи, зокрема, в якості причепниці, повару, просівальниці, машиніста-скрепера та звільнена з роботи на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за власним бажанням. Указала на те, що 19 квітня 1957 року стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого на робочому місці вона отримала виробничу травму ноги (відкритий перелом гомілки лівої ноги). За наслідками розслідування нещасного випадку роботодавцем (відповідачем) були складений акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом № 92 від 19 квітня 1952 року, відповідно до якого було встановлено факт нещасного випадку на виробництві, який трапився з нею. Уперше втрата працездатності була визначена 29 вересня 1967 року за висновком ВТЕК (довідка серії Яю №056926) безстроково з установленням третьої групи інвалідності; удруге: за висновком МСЕК від 27 січня 2003 року з встановленням 40% стійкої втрати професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково, причиною інвалідності зазначене трудове каліцтво. Стверджує, що у звязку із травмою, яку вона отримала внаслідок нещасного випадку на виробництві, що потягло інвалідність, стало порушення нормальної життєдіяльності, здійснення ним додаткових зусиль для організації свого життя. Тому вважає, що факт спричинення відповідачем йому моральної шкоди наявний та просить суд стягнути з Комбінату на її користь моральну шкоду, заподіяної ушкодженням здоровя, повязаним з трудовим каліцтвом, у сумі 30 000 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні та відзиві на позовну заяву проти позову заперечувала у повному обсязі з підстав його необґрунтованості. Зокрема, зауважила, що дійсно позивач тривалий час перебував у трудових відносинах з відповідачем, і 19 квітня 1957 року з позивачем стався нещасний випадок, проте в матеріалах справи відсутній висновок ВТЕК (довідка серії Яю №056926) від 29 вересня 1967 року належним чином завірена печатками. Крім того указує на те, що позивачем у судовому засіданні не доведено те, що внаслідок трудового каліцтва підприємством їй було завдано моральну шкоду. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, надала належним чином завірені висновок ВТЕК (довідка серії Яю №056926) від 29 вересня 1967 року та лист від 05 листопада 2002 року щодо встановлення втрати працездатності 29 вересня 1967 року. Пояснила, що Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області не відшкодовує шкоду, завдану на виробництві до 2001 року. В останнє судове засідання представник третьої особи не зявився, що не перешкоджає розгляду справи по суті. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені учасника процесу документи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] з 22 березня 1951 року по 09 січня 1981 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи, зокрема, в якості причепниці, повару, просівальниці, машиніста-скрепера та звільнена з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.7-9). Згідно акту про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом № 92, складеним 19 квітня 1952 року\~\~Часов-Ярским рудоуправлением «Главогнеупор», правонаступником якого є Комбінат, о 13 годині 50 хвилин з причепницею [PERSON] стався нещасний випадок при наступних обставинах: причепниця [PERSON], підїжджаючи з навантаженою партією вагонеток на нижні плити, вдалася до забороненого методу роботи, встала лівою ногою на раму вагонетки та вирішила проштовхнути 4 вагонетки, які стояли попереду, одна з яких була забурена, внаслідок чого отримала травму ноги; встановлено, що з боку нач.зміни [PERSON] здійснено послаблення трудової дисципліни, оскільки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] залишили на плитах забурений вагон та відлучилися з робочих місць за особистими потребами, чим порушили правила внутрішнього трудового розпорядку (а.с.36-38). Уперше втрата працездатності була визначена [PERSON] 29 вересня 1967 року за висновком ВТЕК (довідка серії Яю №056926) безстроково з установленням третьої групи інвалідності; удруге: за висновком МСЕК від 27 січня 2003 року з встановленням 40% стійкої втрати професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково, причиною інвалідності зазначене трудове каліцтво (а.с.12, 46, 47). Приймаючи рішення суд виходить з наступного. Відповідно до роз'яснень, які наведені у пп. 1-1.4\~постанови\~Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»\~(зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування,\~Закону України від\~23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~(далі - Закон\~\~№ 1105-XIV),\~Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці»\~(у редакції\~Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV,\~КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року, у справі № 6-26цс12. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1\~статті 58 Конституції України. Водночас\~Конституція України\~передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. До події, факту застосовується той\~закон\~або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Станом на 29 вересня 1967 року питання відшкодування підприємствами шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, регулювалося Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з їх роботою, затвердженими постановою Ради Міністрів СРСР від 09 жовтня 1961 року, які відшкодування моральної шкоди не передбачали. Не містив також правового інституту відшкодування моральної шкоди ані КЗпП України, ані Цивільний кодекс УРСР. Дія Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності», норми якого передбачали можливість відшкодування моральної шкоди відділеннями виконавчої дирекції Форду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійної захворювань України та набрав чинності з 1 квітня 2001 року не поширюється на події, що сталися до його прийняття. Закон України «Про охорону праці»\~станом на 29 вересня 1967 року також не передбачав право працівника на відшкодування моральної шкоди у разі ушкодження здоров'я під час виконання трудових обов'язків. Правила відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків були\~\~затверджені\~постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472\~та підлягали застосуванню з 1 липня 1993 року,\~\~а\~статтею 237-1 КЗпП України був доповнений 24 грудня 1999 року, а ст.440-1\~ЦК України,\~\~на яку посилається позивач в обґрунтування\~\~позовних вимог,\~\~введена в дію 06 травня 1993\~року, тому зазначені норми не поширюється на події, що сталися до введення їх в дію. Ураховуючи вищевикладене, правових підстав на відшкодування позивачу моральної шкоди не вбачається, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають як безпідставні та необґрунтовані. З огляду на викладене та

Outcome: dismissed