Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської рад про визначення місця проживання дитини з матір`ю. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу є двоє неповнолітніх дітей: донька та син. Шлюбні відносини між ними не склалися. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 27.09.2017 по справі № 207/1478/17 наш шлюб розірвано. Рішення у цій справі набрало законної сили 09.10.2017 р. Між нею та відповідачем досягнуто домовленість про місце проживання дітей, а саме - дочки з матір`ю, сина - з батьком. Просить позовні вимоги задовольнити. Позивачка надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав повністю, просив їх задовольнити. В письмових поясненнях вказав, що він не заперечує проти встановлення місця проживання [PERSON] , [INFO] з матір`ю, оскільки це відповідає інтересам дитини. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. За положеннями ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до вимог ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Ч.3 даної статті передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч. 6 ст. 29 Цивільного кодексу України фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно зі ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Так, ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В положенні Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., зазначено, що «малолітня дитина не повинна, крім випадків, коди є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю». Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Ч.ч.1,2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінносте українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільств злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з ч. 1 ст. З Конвенції «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватник установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративним чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченні інтересів дитини. Стаття 17 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року визначає прав дитини на охорону здоров`я та право на сприяння соціальному, духовному і моральном благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов`язком батьків. Відповідно до ч. ч. 7, 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійсненім її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яки надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ч.2 ст.141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язку: щодо дитини. Зміст ст.150 Сімейного кодексу України зобов`язує батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 1 ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. На підставі викладеного, суд вважає, що проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю буде відповідати інтересам дитини та позитивно позначиться на її розвитку та здоров`ї.

Outcome: approved