Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Фонду про відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000 грн. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що з 24 квітня 1978 року по 02 жовтня 1998 року перебувала у трудових відносинах з ВАТ «Часів-Ярський вогнетривкий комбінат» працюючи сушильницею та звільнена з роботи у зв'язку з невідповідністю займаній посаді за п. 2 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Указала на те, що 25 грудня 1995 року о 10:30 годині на робочому місці вона отримала травму спини та лівого ліктьового суглоба. Внаслідок отриманої травми, відповідно до довідки закладу охорони здоров'я, їй був встановлений діагноз: посттравматичний лівосторонній корінцевий синдром внаслідок остеохондрозу з грижею диску, м'язо-тонічний синдром з вираженими клінічними проявленнями. За наслідками розслідування нещасного випадку роботодавцем були складений акт форми Н-1 від 25 вересня 1996 року, відповідно до якого було встановлено факт порушення п. 1.5.4 Інструкції для сушильників. За висновком МСЕК від 21 грудня 2001 року їй було встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності до 25 грудня 2002 року та за висновком МСЕК від 07 жовтня 2002 року - 25% стійкої втрати професійної працездатності безстроково. Стверджує, що отримання виробничої травми призвело до порушення її особистих немайнових прав, наслідком стало порушення нормальної життєдіяльності, здійсненням нею додаткових зусиль для організації свого життя. Тому вважає, що факт спричинення відповідачем їй моральної шкоди наявний та просить суд стягнути з Фонду на її користь моральну шкоду, заподіяної ушкодженням здоров'я, пов'язаним з трудовим каліцтвом, у сумі 30 000 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні та відзиві на позовну заяву проти позову заперечувала у повному обсязі з підстав його необґрунтованості. Зокрема, зауважила, що дійсно 25 грудня 1995 року з позивачем трапився нещасний випадок на робочому місці, проте стався він за наявності 25% вини останньої. Крім того вказує на те, що позивачем в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами, зокрема відповідними висновками медичних установ, те, що внаслідок трудового каліцтва їй було завдано моральну шкоду та її розмір. Зауважила, що відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у редакції від 01 січня 2015 року, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди, спричиненої внаслідок ушкодження здоров'я, покладений на підприємство незалежно від часу настання страхового випадку, тому, оскільки ці норми є пріоритетними з урахуванням дії законів у часі, просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В останнє судове засідання представник відповідача не з'явився, надав заяву про перенесення слухання справи на іншу дату у зв'язку з неможливістю направити представника у судове засідання. Оскільки наявні у матеріалах справи докази є достатніми для розгляду справи по суті, зважаючи на процесуальні строки її розгляду, суд вважає за можливе розглянути справу без присутності представника відповідача. Розглянувши матеріали справи, додатково представлені сторонами документи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] з 24 квітня 1978 року по 02 жовтня 1998 року перебувала у трудових відносинах з ВАТ «Часів-Ярський вогнетривкий комбінат» працюючи сушильницею та звільнена з роботи у зв'язку з невідповідністю займаній посаді за п. 2 ст.40 КЗпП України (а.с.7-9). Згідно акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 №6, складеного 25 вересня 1996 року ВАТ «Часів-Ярський вогнетривкий комбінат», 25 грудня 1995 року о 10:30 годині стався нещасний випадок при наступних обставинах: при виконанні завдання з обслуговування тунельних сушил [PERSON] направилась у столову цеху, отримала спеціальне молоко та, при поверненні у цех, на пішохідній доріжці, посипаній піском, посковзнулась та впала; при падінні отримала забій спини та лівого ліктя; робоче місце не залишала та продовжувала працювати; у вересні 1996 року стан її здоров'я погіршився, вона звернулась до керівництва цеху із заявою про складення акту (а.с.10-13). Відповідно до зазначеного акту причинами даного нещасного випадку є: порушення [PERSON] п. 1.5.4 Інструкції для сушильників при обслуговуванні тунельних сушил. Крім того протоколом засіданням комісії з питань охорони праці від 16 січня 2002 року було встановлено причини нещасного випадку: 25% вини сушильниці [PERSON] в тому, що 25 грудня 1995 року з нею стався нещасний випадок (а.с.32). За висновком МСЕК від 21 грудня 2001 року [PERSON] уперше було встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності до 25 грудня 2002 року та за висновком МСЕК від 07 жовтня 2002 року - 25% стійкої втрати професійної працездатності безстроково (а.с.30-31). Частково задовольняючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Як установлено судом, право на відшкодування шкоди у зв'язку з утратою 25% професійної працездатності виникло у [PERSON] 21 грудня 2001 року (виписка з акту огляду у МСЕК серії 2-18 АВ №122450 від 21 грудня 2001 року). Згідно з п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 21 січня 2004 року № 1-рп/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на грудень 2001 року) (далі - Закон), завданням якого відповідно до абзацу четвертого статті 1 Закону визначалося відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей Фондом соціального страхування від нещасних випадків. За змістом підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні зокрема й грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Частинами 4-5 ст.13 Закону передбачено, що нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення нормативних актів про охорону праці застрахованим, також є страховим випадком. Порушення правил охорони праці застрахованим, яке спричинило нещасний випадок або професійне захворювання, не звільняє страховика від виконання зобов'язань перед потерпілим. Відповідно до ч. 1 ст. 440 Цивільного кодексу УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Згідно зі ст. 440-1 Цивільного кодексу УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Отже, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством, зокрема ст. 440-1 Цивільного кодексу УРСР ЦК, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-156цс14). На час розгляду справи відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна платає складає 1450 грн., отже мінімальний розмір моральної шкоди у розмірі п'яти мінімальних розмірів заробітної плати складає 7250 грн. З урахуванням вищевикладеного, ураховуючи доведеність наявності шкоди, тяжкість травми та відповідні ускладнення для здоров'я позивача, ступінь втрати професійної працездатності, глибину і тривалість моральних і фізичних страждань позивача, настання негативних змін у її житті після отримання травми та неможливість відновлення стану, який мав позивач до нещасного випадку на виробництві, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню на суму 9 000 грн. моральної шкоди. Указаний розмір, на переконання суду, буде відповідати характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та вимогам розумності і справедливості. Заперечення відповідача не приймаються судом до уваги і спростовуються вищевикладеним. Зокрема, твердження представника відповідача про те, що позивачем не доведено отримання у результаті трудового каліцтва моральної шкоди, є безпідставними, оскільки моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Крім того суд зауважує, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 18 квітня 2012 року у справі №6-26цс12), тому безпідставним є посилання відповідача на зворотну силу Закону в частині скасування обов'язку Фонду відшкодувати моральну шкоду у зв'язку з нещасним випадком на виробництві, за яким стійка втрата працездатності встановлена у грудні 2001 року. Судові витрати покласти на відповідача пропорційно задоволених вимог у відповідності до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на викладене та

Outcome: partial