Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . В даній квартирі також зареєстрована, однак, з 2018 року не проживає [PERSON] , колишня невістка позивача. Відповідач в квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі та не бере іншої участі в утриманні житла, наявність її реєстрації перешкоджає позивачу в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. На підставі викладеного просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 09 листопада 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Сторонам було надіслано копію ухвали суду, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, разом з цим, звернулась до суду із заявою в якій зазначила про підтримку позовних вимог, просила позов задовольнити з підстав, що в ньому викладені, розгляд справи провести у її відсутність, та не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.29) Відповідач [PERSON] , у судові засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення яких повідомлялась у встановленому законом порядку, шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації, (а.с.27,33), із заявами про відкладення слухання справи не зверталась, відзиву на позов не надала, що відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 18 травня 2021 року вирішено провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази на підтвердження обставин позовної заяви в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 16.01.1998 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів квартиру [ADDRESS] було видано [PERSON] та членам його родини: [PERSON] та [PERSON] і рівних частках. Згідно відмітки на звороті Свідоцтва, його було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 25.02.1998 року під № 2124 стр 198 кн 268 пр.(а.с.5). Також, згідно відмітки на Свідоцтві про право власності на житло, Четвертою одеською державної нотаріальною конторою 06.04.2015 року за № 1.151-на 1/3 частку квартири після смерті [PERSON] , видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про право власності на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одеса Данкогло В.В., [PERSON] прийняла спадщину у вигляді 2/3 частин трьохкімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 67, 5 кв.м. Спадкова справа № 211/2018, зареєстровано за реєстровим номером № 6-73 (а.с.6). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 2/3 частини квартири [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с.8). Позивач зазначає, що в квартирі, яка належить їй на праві власності, зареєстрована та з 2018 року не проживає [PERSON] , яка приходиться їй колишньою невісткою. Так, згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) № 17 від 21.10.2020 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] власник, дата реєстрації: 19.10.1994 року; [PERSON] , дата реєстрації: 01.10.2015 року, та [PERSON] (онук), дата реєстрації: 01.10.2015 року (а.с.9). Відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.11.2018 року (справа № 523/14253/18) шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 382 - розірвано (а.с.10-11). Згідно акту від 23.10.2020 року про непроживання [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] , за підписом мешканців будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , засвідченого головою правління ОСББ «Довгожданий -2016» [PERSON] , не проживає за вищевказаною адресою з 01.10.2015 року (а.с.16). Відсутність відповідача за адресою реєстрації підтверджується також поштовими повідомленнями, які повернулись на адресу суду з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.27, 33). Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про тривалу відсутність відповідача, а також доказів поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає більше ніж рік у квартирі за місцем реєстрації без поважних причин та не має наміру там проживати, а отже є підстави для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що [PERSON] не проживає у квартирі з 2018 року, суд приходить до висновку, що відповідач, як особа, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживає, власником квартири не є, комунальні послуги не сплачує, реєстрація відповідача у вищевказаній квартирі порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідач втратила право користування спірним житлом, тому позовні вимоги про визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших доказів суду не надано про їх витребування питання не порушувалось. Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі ст. ст. 319, 355, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved