Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якій просить: визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], з матір'ю - [PERSON], [INFO]; стягнути з [PERSON], [INFO], судовий збір в розмірі 640 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 20 квітня 2002 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в період якого в подружжя народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З 2014 року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені внаслідок неналежного ставлення відповідача до сімейно-шлюбних обов'язків. При цьому питання щодо визначення місця проживання дітей вирішено не було у добровільному порядку, оскільки сторони разом з дітьми фактично проживали та були зареєстровані в належній їм квартирі за адресою: [ADDRESS]. 19 лютого 2016 року позивач надала відповідачу згоду на тимчасовий виїзд дітей за межі України в його супроводі на період з 20 лютого 2016 року по 20 лютого 2017 року, на підставі якої відповідач 10 липня 2016 року з молодшим сином виїхав до Республіки Білорусь до своїх батьків. При цьому у визначений в згаданому дозволі термін відповідач не повернув дитину до України та протиправно утримує малолітнього сина у Республіці Білорусь та повертати дитину додому відмовляється, при цьому перешкоджає будь-якому нормальному спілкуванню позивача з дитиною навіть засобами телекомунікації, що негативно впливає на дитину, яку відповідач фактично примусово позбавляє материнського піклування та участі матері в житті малолітнього сина. Таким чином, між батьками існує спір щодо місця проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO]. При цьому відносно старшого сина спір щодо визначення його місця проживання відсутній, оскільки відповідач свідомо та добровільно ще з 2014 року самоусунувся від спілкування з ним та його виховання. Позивач постійно спілкувалась з молодшим сином, приймала участь в його житті та вихованні, виконувала всі материнські обов'язки. Позивач позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, офіційно працевлаштована та має постійний заробіток, веде добропорядний образ життя, не перебуває на обліках у нарколога та психіатра, забезпечена власним благоустроєним житлом, яке є придатним для проживання позивача з дітьми та облаштоване в повному обсязі всім необхідним для їх розвитку і забезпечення нормальних умов для їх життя і навчання. Крім того, позивач ніколи не заперечувала та не заперечуватиме проти спілкування батька з дітьми в зручний для дітей час. Таким чином, будь-які підстави для розлучення молодшого сина з позивачем як з матір'ю відсутні, проте наявні підстави для визначення місця проживання дитини самі з нею, що і стало підставою для звернення до суду (а.с. 2-5). Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 травня 2017 року постановлено про звернення з судовим дорученням про надання правової допомоги до компетентного суду Республіки Білорусь, відповідно до якого доручено: 1) вручити відповідачу [PERSON] судову повістку про виклик особи в судове засідання, призначене на 03 жовтня 2017 року в приміщенні Артемівського міськрайонного суду Донецької області, та копію позовної заяви з доданими до неї документами; 2) допитати [PERSON] в якості відповідача, з'ясувавши чи визнає він пред'явлений до нього позов, та чи бажає бути присутнім під час розгляду справи. Копію зазначеної ухвали суду направлено 12 червня 2017 року Головному територіальному управлінню юстиції у Донецькій області для виконання (а.с. 39, 42-47). 20 липня 2017 року до суду надійшла уточнена позовна заява, якою позовні вимоги збільшені та позивач окрім визначення місця дитини також просить відібрати від [PERSON] малолітню дитину [PERSON], [INFO] та повернути її за попереднім місцем проживання: [ADDRESS]. При цьому позивач зазначила, що підстави подальшого перебування дитини поза межами України відсутні, оскільки дія тимчасового дозволу на виїзд дитини закінчилась 20 лютого 2017 року, а тому, відповідно до ст. 162 Сімейного кодексу України, наявні підстави для негайного відібрання дитини від відповідача та повернення її за попереднім місцем проживання (а.с. 49-52). Враховуючи, що станом на 04 грудня 2017 року судове доручення не було виконане, а 20 липня 2017 року на адресу суду від позивача надійшла уточнена позовна заява, ухвалами Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2017 року поновлено розгляд провадження у справі та зупинено провадження у справі у зв'язку зі зверненням з судовим дорученням про надання правової допомоги до компетентного суду Республіки Білорусь, відповідно до якого доручено: 1) вручити відповідачу [PERSON], який проживає в Республіці Білорусь, судову повістку про виклик особи в судове засідання, призначене на 29 березня 2018 року \\в приміщенні Артемівського міськрайонного суду Донецької області, та копію уточненої позовної заяви; 2) допитати [PERSON] в якості відповідача, з'ясувавши чи визнає він пред'явлений до нього позов, та чи бажає бути присутнім під час розгляду справи. Копію зазначеної ухвали суду направлено 07 грудня 2017 року Міністерству юстиції України для виконання (а.с. 54, 56-57, 62-65). 01 березня 2018 року на адресу суду від в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Павлової О.В. надійшов лист, яким вищевказане судове доручення повернуто для належного оформлення (а.с. 66-77). 02 березня 2018 року ухвалою суду відновлено провадження у справі та, відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції на підставі Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, який 15 грудня 2017 року набув чинності, судом прийнято рішення про розгляд даної цивільної справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 02 березня 2018 року (а.с. 80). Ухвалою суду від 02 березня 2018 року зупинено провадження у справі до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів. Зазначеною ухвалою постановлено про звернення з судовим дорученням про надання правової допомоги до компетентного суду Республіки Білорусь, відповідно до якого доручено: 1) вручити відповідачу [PERSON], який проживає в Республіці Білорусь, судову повістку про виклик особи в підготовче засідання, яке призначено на 27 червня 2018 року в приміщенні Артемівського міськрайонного суду Донецької області, та копію уточненої позовної заяви; 2) допитати [PERSON] в якості відповідача, з'ясувавши чи визнає він пред'явлений до нього позов, та чи бажає скористатись своїм правом, передбаченим статтями 178, 191 ЦПК України, на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач викладає заперечення проти позову, а також чи бажає він бути присутнім під час розгляду справи (а.с. 85-86, 89-93). 10 липня 2018 року на адресу суду з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Міністерства юстиції України надійшли документи, складені судом Республіки Білорусь (суд Молодечненського району Мінської області) за результатами виконання судового доручення, у зв'язку з чим ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 липня 2018 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання по справі на визначену ухвалою суду від 02 березня 2018 року резервну дату - 31 липня 2018 року о 09 годині 00 хвилин (а.с. 119). Ухвалою суду від 31 липня 2018 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 17 серпня 2018 року, зобов'язано Службу у справах дітей управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради Донецької області подати до суду висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (а.с. 121-122). 17 серпня 2018 року судове засідання не відбулось у зв'язку з неявкою представника третьої особи та ненадання на ухвалу суду висновку щодо розв'язання спору, наступне засідання призначено на 21 вересня 2018 року, яке також не відбулось через зайнятість судді у іншому процесі. В судовому засіданні 09 жовтня 2018 року позивач [PERSON] первісні та уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зауваживши, що з 20 квітня 2002 року по 23 березня 2018 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в період якого в них народились двоє синів. Родина проживала в м. Бахмут разом, але з 2014 року стосунки між сторонами погіршились через поведінку відповідача, який через пияцтво втратив роботу, працевлаштовуватись не бажав, не приділяв уваги дітям, знущався над старшим сином, який має інвалідність, і навіть застосував фізичну силу проти позивача в присутності дітей, тому поступово фактичні шлюбно-сімейні відносини припинились, але вони продовжували проживати разом. В 2016 році влітку після повернення з відпочинку відповідач вирішив з'їздити у гості до своєї матері в Білорусь разом з молодшим чином [PERSON], [INFO], а позивач разом зі старшим сином [PERSON], [INFO], повинна була їхати до санаторію. Враховуючи, що раніше, ще в лютому 2016 року позивач надала нотаріально завірену згоду на тимчасовий виїзд протягом року обох дітей разом з батьком за кордон, то відповідач 10 липня 2016 року на підставі вказаного дозволу поїхав до Білорусії. При цьому розмови про те, що вони їдуть на постійне проживання між подружжям не було. Спочатку позивач мала змогу спілкуватись з дитиною кожного дня за допомогою телефону та інтернету, думаючи при цьому, що відповідач невдовзі повернеться з сином додому, але восени відповідач повідомив, що повертатись наміру немає і залишається з їх молодшим сином в Білорусії, при цьому коли позивач сказала, що приїде за сином сама, він висловив на її адресу, що вона все одно його не знайде та може ще і не повернутись додому. Також на вимогу відповідача позивач на адресу його матері надіслала одразу ж теплі речі для дитини. При цьому, сприймаючи погрози чоловіка реально і розуміючи, що їй треба піклуватись також і про старшого сина, який до того ж є інвалідом, позивач почала звертатись до державних органів за допомогою, які і порадили їй звернутись до суду за захистом своїх прав та прав дитини. На теперішній час відповідач не дає можливості спілкування позивачу з молодшим сином, востаннє іона спілкувалась з [PERSON] за допомогою Скайпу в квітні 2018 року та по телефону в серпні 2018 року. Позивач не розуміє чому відповідач так вчинив, вона завжди була гарною матір'ю для своїх дітей, має позитивні характеристики, працює, має постійне благоустроєне житло зі створеними на належному рівні умовами для проживання дітей. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, зауваживши, що відповідач шляхом зловживання довірою вивіз молодшого сина за кордон на постійне місце проживання та перешкоджає нормальному спілкуванню дитини з матір'ю, при цьому жодних підстав вважати, що позивач не виконувала належним чином свої батьківські обов'язки, відсутні. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився. На виконання ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 березня 2018 року судом Молодечненського району Мінської області Республіки Білорусь 02 травня 2018 року вручено відповідачу копію ухвали суду від 02 березня 2018 року, копію уточненої позовної заяви та судову повістку про виклик в підготовче засідання, призначене на 27 червня 2018 року з резервною датою 31 липня 2018 року. Таким чином про дату, час та місце проведення підготовчого засідання, відповідач був повідомлений належним чином, при цьому під час виконання судового доручення судом Молодечненського району Мінської області, будучи допитаним в якості відповідача, зазначив, що просить справу розглянути без його участі. Враховуючи, що ані норми чинного процесуального законодавства України, ані приписи міжнародного договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, не містять вимоги щодо необхідності повідомлення іноземного громадянина про кожне наступне судове засідання зі справи шляхом направлення до компетентного органу іноземної держави судового доручення про вручення документів громадянину іншої країни, відповідач вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у зв'язку з чим суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності. Крім того, відповідач, будучи допитаним судом Молодечненського району Мінської області Республіки Білорусь, пояснив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, зазначивши, що має з позивачем двох неповнолітніх дітей, при цьому молодший [PERSON] перебуває з ним в Республіці Білорусь на законних підставах, а старший син [PERSON] залишився проживати з матір'ю. Сина [PERSON] відповідач забрав з собою через війну, а також з тим, що у нього з позивачем не склалися сімейні відносини. Так, коли молодшому сину виповнилося пів року позивача він почав дратувати, вона взагалі пішла в іншу кімнату, а всі турботи за нього взяв на себе відповідач. Намагання відповідача налагодити сімейні відносини, оскільки в родині двоє дітей, не увінчалися успіхом. В сім'ї постійно виникали сварки, позивач чіплялася до відповідача. Коли [PERSON] виповнилося 3 роки відповідач почав помічати, що скандали впливають на сина, він стає агресивним. Позивач не виказувала любові та турботи до молодшого сина, казала, о народила його для відповідача, що ніколи не думала, що можна так ненавидіти свою дитину, соромилась з ним гуляти. Коли почалась війна відповідач пропонував позивачу поїхати до Республіки Білорусь, оскільки переймався здоров'ям своєї родини, але позивач відмовилась, зазначивши, що вона має вищу освіту і працювати на ринку в Білорусії вона не бажає, до того ж вона не хотіла залишати квартиру, яку до речі придбав відповідач, але оформлена вона була на позивача, оскільки відповідач є громадянином Білорусії, а для іноземців процедура придбання нерухомості складніша. Відповідач попереджав позивача, що коли молодший син підросте, то він поїде з ним, на що позивач сказала, що вони все одно в Білорусії нікому не потрібні. Пройшов час, побудували шляхи, пустили поїзд, відповідач зібрався з сином і поїхав з наданого позивачем раніше письмового дозволу, при цьому попередив, що звернусь з заяво про розлучення та більше не повернусь, на що позивач знову відповіла, що ми нікому не будемо потрібні з сином. 10 липня 2016 року відповідач виїхав з молодшим сином [PERSON], якому на той час виповнилося 3,5 роки, до Білорусії, де одразу ж зареєстрував дитину, зробив йому білоруський паспорт, влаштував до дитячого садка та створив всі необхідні умови для життя: вони проживають в двокімнатній квартирі з матір'ю відповідача та племінником, при цьому відповідач з сином займають окрему кімнату, яка облаштована окремим ліжком для сина, столом, необхідними іграшками, розвиваючими іграми, телевізором, місцем для зберігання одягу. Відповідач влаштувався на роботу, займається медичним обслуговуванням сина. Представник третьої особи Служби у справах дітей управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради Донецької області Підгайна В.В. до судового засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та підтримує висновок органу опіки та піклування Бахмутської міської ради. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є хрещеною матір'ю малолітнього [PERSON], з його батьками знайома тривалий час, зокрема підтримує дружні стосунки з позивачем. Влітку 2016 року відповідач разом з малолітнім сином [PERSON] поїхав в гості до своєї матері в Білорусь, свідок особисто проводжала їх на залізничному вокзалі м. Бахмут до м. Харкова, жодних розмов при цьому, що вони їдуть туди на постійне місце проживання не було, вони мали повернутись до нового року додому. Разом з тим, під час перебування [PERSON] з сином в Білорусії відповідач повідомив позивачу, що повертатись не збирається, а залишається з сином там, при цьому він почав створювати перешкоди у спілкуванні як матері, так і рідного брата та свідка з малолітнім [PERSON] (не відповідає на дзвінки, не передзвонює). Зі слів позивача свідку відомо, що відповідач погрожував їй якщо вона приїде до Білорусії, хоча позивач декілька разів намагалась туди поїхати, але свідок та 70-річна тітка позивача зупиняли її, оскільки в Україні позивач має також опікуватись своїм старшим сином [PERSON], якому 16 років. В судовому засіданні також допитано неповнолітнього свідка [PERSON], [INFO], який пояснив, що позивач та відповідач є його батьками, а малолітній [PERSON] є його молодшим рідним братом. Також свідок зазначив, що його батько (відповідач у справі) незаконно вивіз його молодшого брата до Білорусії, а матір (позивач по справі) намагається всіляко повернути [PERSON] додому. Так, влітку 2016 року після відпочинку родина повернулась додому і батько вирішив поїхати з молодшим сином в гості до своєї матері в Білорусь, при цьому повинен був повернутися додому до кінця літа, але подзвонив восени і повідомив, що [PERSON] жити в Україні не буде і вони залишаються в Білорусії. Раніше родина їздила до Білорусії лише один раз коли [PERSON] був ще маленький, з бабусею майже не спілкувався. Свідок припускає, що батько впливає на малого [PERSON], оскільки він чує як брат спілкується по телефону, коли він намагається сказати, що скучив в слухавці стає чутно чиїсь підказки і [PERSON] змінює розмову. Востаннє свідок бачив брата два роки тому, а по телефону розмовляли приблизно три місяці тому, він дуже сумує та хоче жити разом з ним та мамою. Батько перешкоджає спілкуванню братів, весь час каже, що він на роботі і не дає змоги поговорити з [PERSON] навіть по телефону. Також свідок зауважив, що коли родина проживала разом, то батько не піклувався про дітей, всі турботи про них були на матері. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши надані суду докази та проаналізувавши встановлені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та протоколами судових засідань. Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, що сторони з 20 квітня 2002 року по 23 березня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого Лебедівським с/виконкомом Молодечненського району Мінської області Республіки Білорусь 20 квітня 2002 року, та копією рішення суду Молодечненського району Мінської області Республіки Білорусь від 23 березня 2018 року про розірвання шлюбу (а.с. 12, 107). В період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Згідно копії посвідки на постійне проживання серії [NUMBER], виданої 03 лютого 2008 року безстроково, [PERSON], [INFO], є громадянином Білорусії (а.с. 8). Відповідно до копії довідки № 1005 від 09 жовтня 2014 року, виданої начальником ГУ ДМС України в Донецькій області, [PERSON], [INFO], з дати народження є громадянином України, що підтверджується і копією проїзного документа дитини (а.с. 11, 110). При цьому, згідно копії довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 22 квітня 2017 року в належній позивачу квартирі [ADDRESS], окрім позивача зареєстровані та проживають її чоловік [PERSON], [INFO], та двоє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 13). Вищевказана адреса реєстрації малолітнього [PERSON] також підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 28 квітня 2017 року (а.с. 21). Разом з тим, з наданих відповідачем при виконанні судового доручення копій документів вбачається, що 12 вересня 2016 року [PERSON] в Республіці Білорусь видано паспорт, в якому зазначено, що він є громадянином Білорусії (а.с. 109). Крім того, згідно довідки про склад сім'ї № 210 від 02 травня 2018 року [PERSON] разом з відповідачем з 28 липня 2016 року зареєстровані та проживають в [ADDRESS], в якій також зареєстровані і проживають матір відповідача та племінник (а.с. 108). Як вбачається з копії заяви, засвідченої 19 лютого 2016 року приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Я.С., вбачається, що [PERSON] надала свою згоду на тимчасовий виїзд з території України до Російської Федерації, Білорусії, Латвії, Литви, Естонії, Болгарії, Туреччини, Угорщини, Словаччини, Республіки Польща, Чеської Республіки та до інших країн Шенгенської візи та країн Європейського союзу і в зворотному напрямку з метою відпочинку неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], та малолітнього сина - [PERSON], [INFO], на період з 20 лютого 2016 року по 20 лютого 2017 року у супроводі їх батька [PERSON], з зауваженням, що останній несе повну відповідальність за життя і здоров'я дітей та повернення на територію України (а.с. 15). З наданих позивачем документів вбачається, що вона працює вчителем навчальних класів Бахмутської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 2, де позитивно характеризується, як і за місцем проживання, має у приватній власності квартиру, в якій зареєстрована разом з дітьми, не перебуває на обліках у нарколога та психіатра (а.с. 14, 16-19). Згідно копії довідки від 12 квітня 2017 року, виданої завідувачем ДНЗ № 40, [PERSON] відвідував дошкільний навчальний заклад з 15 лютого 2016 року. За час перебування в ДНЗ № 40 мати, [PERSON] приймала активну участь в житті закладу, спілкувалась з вихователями дитини, цікавилась досягненнями сина. З червня 2016 року [PERSON] перебував у літній відпустці на час оздоровлення, але оскільки термін перебування дитини перевищив 75 діб, [PERSON] було відраховано з ДНЗ № 40 (а.с. 20). Відповідно до копії довідки № 01-6/684 від 02 травня 2018 року, [PERSON] з 16 березня 2017 року працює вантажником складу готової продукції цеху складського господарства Спільного товариства з обмеженою відповідальністю «Малиновщізненський спиртогорілчаний завод - «Аквадив» (а.с. 112). Згідно копії довідки від 27 квітня 2018 року [PERSON] займається з вчителем-логопедом в Дитячому центрі «Планета грамотіїв» з грудня 2017 року по теперішній час, при цьому батько дитини активно приймає участь у житті сина, регулярно приводить його на заняття та займається вдома, про що свідчить висока результативність занять (а.с. 111). З копії акту обстеження умов життя та виховання неповнолітнього складеного 28 квітня 2018 року комісією, до складу якої входять: соціальний педагог, завідувач Турець-Боярського дитячого садка та вихователь, вбачається, що неповнолітній [PERSON], [INFO], проживає разом з батьком [PERSON] в двокімнатній квартирі, в якій також проживає бабуся дитини по батьковій лінії, яка є власником квартири, та [PERSON] Матір дитини проживає в Україні. При відвідуванні встановлено, що сім'я благополучна, [PERSON] добросовісно виконує свої обов'язки з виховання та утримання неповнолітнього сина, батько і син є громадянами Республіки Білорусь (а.с. 113-114). З висновку № 473 від 07 травня 2018 року про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO], вбачається, що відділ освіти, спорту та туризму Молодечненського райвиконкому вважає доцільним визначити місце проживання дитини за місцем мешкання батька, [PERSON] (а.с. 115-116). При цьому орган опіки та піклування Бахмутської міської ради у висновку від 02 жовтня 2018 року за вих. № 01/11-622 після дослідження письмових матеріалів та виходячи з інтересів малолітньої дитини дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON] (а.с. 138-141). Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів визначено Сімейним кодексом України (далі - СК України). Відповідно до частини 2 статті 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно ч.ч. 7, 8, 9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частинами 1, 2 ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Частинами 1, 2 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов'язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов'язаних із обов'язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім'ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року). Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов'язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов'язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Йохансен проти Норвегії» від 7 серпня 1996 року). Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Разом з тим принцип «найкращих інтересів дитини», що випливає також і з Декларації, є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Оцінивши усі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що [PERSON] та [PERSON] працевлаштовані, характеризуються позитивно, можуть забезпечити належні умови проживання та розвитку дитини. При вирішенні спору, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави для висновку, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю не встановлено. Посилання відповідача на недбале ставлення позивача до сина та її начебто зневажливу поведінку до сина, суд не приймає до уваги, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються як показаннями свідків, так і письмовими доказами. Судом при розгляді справи не встановлено перешкод у виконанні матір'ю батьківських обов'язків, жодних доказів, що вона ухилялася від виконання батьківських обов'язків під час проживання з дитиною суду не надано. З наявних у справі доказів вбачається, що позивач [PERSON] має постійну роботу, до часу вивезення малолітньої дитини батьком за кордон піклувалася про стан здоров'я дитини, її фізичний та духовний розвиток. Жодних фактів, що проживання дитини з матір'ю буде суперечити інтересам малолітнього [PERSON] не встановлено. Одночасно суд приймає до уваги, що малолітній [PERSON] має старшого брата [PERSON] [PERSON], який залишився проживати разом з матір'ю та сумує за молодшим братом. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. За таких обставин, суд, ураховуючи вік малолітнього [PERSON], ставлення матері та його старшого брата [PERSON] [PERSON], які проживають разом за місцем реєстрації в м. Бахмут Донецької області, а також можливість матері забезпечити усі необхідні умови побуту, виховання та розвитку дитини з метою захисту його прав та інтересів на збереження зв'язку із сім'єю, забезпечення його розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, вважає можливим визначити місце проживання малолітнього [PERSON], який досяг п'ятирічного віку, з матір'ю [PERSON] При цьому суд не приймає також до уваги і доводи відповідача, що на території Донецької області відбувається війна, оскільки м. Бахмут Донецької області розташовано на території підконтрольній державній владі України, жодні військові дії на його території не відбуваються, а тому відповідачем не доведено суду належними та допустимими доказами, що за місцем проживання дитини з матір'ю існує загроза його життю та безпеці. Відповідно до вимог ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Отже, виходячи із вимог даної норми, негайне виконання рішення можливе в разі, коли раніше було визначено місце проживання дитини. Оскільки раніше місце проживання не визначалося, підстави для негайного виконання рішення відсутні. Разом з тим, враховуючи, що відповідач шляхом зловживання довірою позивача та введенням її в оману щодо мети та періоду виїзду дитини за кордон, в порушення вимог національного законодавства України, не повернув вчасно малолітнього [PERSON] до місця його постійного проживання в Україні, зареєстрував його без згоди матері в Республіці Білорусь, з огляду на те, що підстави вважати, що для життя та здоров'я дитини за попереднім місцем проживання існує реальна небезпека, відсутні, а також відповідачем не надано доказів, що обставини змінилися так, що повернення буде суперечити інтересам дитини, суд вважає за необхідне застосувати, як спосіб захисту прав позивача та як похідну вимогу від задоволеної вимоги про визначення місця проживання дитини з матір'ю за даним рішенням суду, відібрання дитини у [PERSON] Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1280 гривень.

Outcome: approved