Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом 29.0.2017 р. (т. 2 а.с. 2-38), який згодом уточнила та в якому просила визнати недійсним договір дарування від 25.03.2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , визнати незаконним та скасувати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданий Біляївським міськрайонним управлінням юстиції в Одеській області 17.12.2015 р., визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію прав власності за [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 5121080300:03:001:0993 проведену державним реєстратором від 03.12.2015 року за № 12587121 та визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію прав власності на земельну ділянку за [PERSON] . 20.11.2017 року до суду звернулась [PERSON] із зустрічним позовом про визнання недійсним рішення Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області № 190 від 07.06.2001 р. в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,067 га. за адресою: [ADDRESS] , та визнати недійсним Держаний акт на право власності на дану земельну ділянку серії І-ОД № 005566 виданий на ім`я [PERSON] , ці вимоги мотивовані тим, що нею у дар від [PERSON] було прийнято земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі продажу від 2001 року чоловікові відповідачки належить будинок за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,67 га., яка належить відповідачці. Однак, акт на право власності на цю земельну ділянку виданий помилково, оскільки за законом він повинен був видатись на ім`я чоловіка відповідачки, як титульного власника, а [PERSON] співвласник. Окрім того, рішення Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області про передачу земельної ділянки [PERSON] від якої в дар отримала її [PERSON] було прийнято 08.04.1997 року, а рішення Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області про передачу земельної ділянки [PERSON] прийнято 07.06.2001 року, тобто набагато раніше, тому є підстави для скасування державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,067 га. що належить відповідачці. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2017 року, справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: головне управління Держгеокадастру в Одеській області, Біляївська міська рада про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку було розподіллено на суддю Буран В.М. (а.с. т. 2 ст. 40). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.11.2017 року, справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області було розподіллено на суддю Горяєва І.М. (а.с. т. 1 ст. 13). Оскільки, вищевказані справи мають однаковий склад учасників та і предмет спору взаємопов`язаний, суддя Горяєв І,М. передав справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області для об`єднання в одне провадження судді Бурану В.М., так як в його провадженні уже перебуває справа за позовом [PERSON] (а.с. т. 1 а.с. 33). Ухвалою суду від 18.12.2017 року вищевказані справи були об`єднанні в одне провадження (т. 2 а.с. 141-142). Ухвалою суду від 01.09.2020 року за клопотанням представника позивача за первісним позовом до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено [PERSON] , 1935 року народження (т. 3 а.с. 199-200). Ухвалою суду від 01.09.2020 року було повернуто клопотання [PERSON] про збільшення позовних вимог (т. 3 а.с. 197-198). Ухвалою суду від 17.12.2020 року залишено без розгляду позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Августівська сільська рада Біляївського району Одеської області, [PERSON] про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання недійсною і скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Представник Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області в судове засідання не з`явився, та в матеріалах справи наявна заява представника про проведення судового засідання за відсутності представника сільської ради, не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] (т. 2 а.с. 177). [PERSON] в судове засідання не з`явилась та надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просить задовольнити її позовні вимоги. Представник [PERSON] адвокат Осадча Н.В. в судове засідання не з`явилась та надала суду заяву про перенесення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з її зайнятістю. [PERSON] в судове засідання не з`явилась та надала суду заяву в якій визнає позовні вимоги [PERSON] , просить судовий розгляд провести за її відсутності (т. 3 а.с. 202-204). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Представник Головного управління Держгеокадастру в Одеській області надав пояснення в якому визначив, що оскільки позовні вимоги не зачіпляють права управління, залучення його в якості третьої особи не відповідає вимогам Закону. Також в поясненнях висловив свою думку про те, що доданий до матеріалів справи Технічний звіт з проведення геодезичних вишукувань земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , виконаний ПП «ОДЕСАГОПРОЕКТ» у 2017 році на замовлення [PERSON] не може бути врахований судом, як доказ по справі, оскільки відповідно ст. 6 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» систему органів та суб`єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України та його територіальні органи, суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації, державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори). З 01.01.2013 р. органи Держгеокадастру позбавлені повноважень щодо реєстрації прав власності та користування земельною ділянкою, відповідно до абз. 2 п. 5 Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011р. № 1141 державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення в нього відомостей, надання відомостей та відмову у надання та внесенні відомостей. Таким чином, юридичні та фізичні особи, розробники документації із землеустрою не мають доступу до відомостей, які містяться в Земельному кадастрі (т. 2 а.с. 90-94). [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не відомі. Ознайомившись із матеріалами справи, вислухавши пояснення сторін, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 05566 від 30.09.2001 р. [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,67 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , передана на підставі рішення 20 сесії XXIII скликання Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 07.06.2001 р. № 190 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) (т. 2 а.с. 13). На зазначеній земельній ділянці розташований житловий будинок, який згідно договору купівлі-продажу від 15.11.2000 р. був придбаний у [PERSON] [PERSON] (чоловіком [PERSON] ), загальною житловою площею 79 кв. м., розташований на земельній ділянці площею 700 кв.м., що належить до земель Августівської сільської ради Біляївського районну Одеської області (т. 2 а.с. 11). Згідно договору дарування від 28.11.2000 р. 1/3 цього будинку, власником [PERSON] було подаровано [PERSON] (сину) (т. 2 а.с.12). Згідно договору дарування від 25.03.2016 року [PERSON] отримала у дар від [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 5121080300:03:001:0993, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 0,1173 га. (т. 2 а.с. 35-37). Дана земельна ділянка площею 0,125 га., належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 018122 від 21.03.2001 р. та розташована за адресою: [ADDRESS] , передана на підставі рішення 10 сесії XXII скликання Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 08.04.1997 р. № 66 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) (т. 2 а.с. 38). На зазначеній земельній ділянці також розташований житловий будинок з надвірними спорудами, який отримала [PERSON] від [PERSON] на підставі договору дарування від 09.02.2001 р., будинок житловою площею 48,0 кв.м. та надвірними спорудами: літньої кухні, сараю, гаражу, знаходиться на земельній ділянці 1200 кв.м. (т. 2 а.с. 108). Відповідно до частини першої\~статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах\~Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Залежно від установленого, суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю: право приватної власності набувається в порядку визначеному законом: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. До прийняття чинної Конституції України право приватної власності на землю громадян передбачалось Земельним кодексом України в редакції від 13 березня 1992 року. Відповідно до ст.67 Земельного кодексу України 1992 року передбачено надання громадянам за рішенням сільської ради народних депутатів земельних ділянок у користування або у власність для індивідуального житлового будівництва. Розмір такої земельної ділянки не повинен був перевищувати у сільських населених пунктах 0,25 га. Відповідно до ст. 22 ЗК України 1992 року право власності на землю або право користування земельною ділянкою виникало після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує це право. З витребуваної судом технічної документації виконаної на замовлення за заявкою голови Августівської сільської ради Одеським філіалом інституту землеустрою УААН щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] на підставі якої було видано Державний акт на право власності на землю від 21.03.2001 р. встановлено, що рішенням 10 сесії XXII скликання Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 08.04.1997 р. № 66 [PERSON] передано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівль (присадибна ділянка) площею 0,125 га., на підставі цього рішення проведено обстеження і встановлення в натурі меж земельної ділянки актом від 20.12.2000 р. (т. 3 а.с. 153-171). З 01 січня 2002 року в Україні введено в дію Земельний кодекс України 2001 року , згідно якого відповідно до ст. 40 ЗК України громадяни України за рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку. Статтями\~116,\~118 ЗК України\~визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Відповідно до частин шостої та сьомої\~статті 118 ЗК України\~громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності, зокрема, для будівництва та обслуговування житлового будинку у межах норм безоплатної приватизації, визначеної\~статтею 121 цього Кодексу, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. За змістом\~статті 198 ЗК України\~погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із\~Законом України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій»\~(далі - Закон № № 858-IV) Відповідно до\~статті 50 Закону № 858-IV\~проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки), кадастровий план земельної ділянки, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки). Згідно з положеннями\~статті 55 Закону № 858-IV\~установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Аналіз зазначених норм свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому\~стаття 198 ЗК України\~лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18), від 18.04.2018 року № 346/4408/15-ц. Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. За заявою [PERSON] від 03.12.2014 р. ПП «ГЕОІНФОРМСЕРВІС» було виготовлено технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , в результаті чого було виявлено розбіжності в площі земельної ділянки на 0,0077 га менше ніж вказано в державному акті. Це пов`язують з тим, що в державних актах зразку 90-х площа земельних ділянок визначалась із меншою точністю. Під час виконанні робіт були визначенні фактичні межі земельної ділянки. До технічної документації додано акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 19.12.2014 р., який в тому числі підписав користувач сусідньої земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] та в якому зазначено, що межові не встановлювались через те, що вони співпадають з існуючим парканом (а.с. т. 3 а.с. 116-128). Також до матеріалів справи додано акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 19.12.2014 р., в якому відсутній підпис користувача сусідньої земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] , а до технічної документації із землеустрою на встановлення земельної ділянки [PERSON] додано акт від 19.12.2014 р., який містить підпис користувача сусідньої ділянки, так як визначено вище, підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації (т. 2 а.с. 68). За матеріалами справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що в період з 2001 року (коли [PERSON] отримала державник акт серії І-ОД № 018122 від 21.03.2001 р.) по 2014 рік (коли [PERSON] отримала технічну документацію із землеустрою) змінювались межі фактичного землекористування чи самочинна забудова земельної ділянки суду не надано, гараж, площа якого увійшла в площу земельної ділянки [PERSON] був побудований в 1972 р., задовго до встановлення меж земельних ділянок сторін. З пояснень наданих суду [PERSON] , йдеться мова про те, що коли її мати [PERSON] була власницею земельної ділянки по [ADDRESS] , з метою збереження добросусідських відносин, погодилась на відступлення частини своєї ділянки (площа якої складала 0,125 га.) в межах вже існуючого паркану на користь [PERSON] , таке фактичне збільшення площі земельної ділянки [PERSON] також підтверджено додатком 2 до висновку № 1642/1726/1727 (т. 2 а.с. 222), таким чином державна реєстрація на земельну ділянку за кадастровим номером 5121080300:03:001:0993 проведену державним реєстратором від 03.12.2015 року за № 12587121 відбулася на підставі встановлених меж фактичного землекористування та зі згоди власника та суміжних землекористувачів. Ухвалою суду від 13.03.2018 року було призначено судову технічну експертизу, за результатом якої встановлено, що фактична площа земельної ділянки [PERSON] 0,0702 га., тобто більше ніж визначено державним актом на право власності серії І-ОД № 05566 від 30.09.2001 р. (0,067 га.), за результатами якої також встановлено, що наявність правовстановлюючих документів на земельну ділянку, виданих на ім`я [PERSON] , не є перешкодою в оформленні права власності [PERSON] та присвоєння кадастрового номеру (т. 2 а.с. 186-187). Згідно п.\~2\~розділу VII\~прикінцевих та\~перехідних положень\~Закону України\~«Про державний\~земельний кадастр»земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. У разі якщо до 1 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, а відомості про таку земельну ділянку не внесені до Державного реєстру земель, державна реєстрація такої земельної ділянки здійснюється на підставі зазначеної технічної документації із землеустрою в порядку, встановленому законом. Згідно п. 4 розділу VII прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр», у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення. Відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженої та переданої до Державного фонду документації із землеустрою до 1 січня 2013 року, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та його територіальними органами відповідно до їх повноважень. У разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок. Відповідно ч. 8 ст. 79? Земельного кодексу України, у разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Частинами першою, другою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. За положеннями частини першої-другої статті 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні. Водночас відповідно до прецедентної практики Європейської суду з прав людини, яка є джерелом права (статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Згідно п.1\~ч.\~2\~ст.\~11\~ЦК України,\~підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є:\~договори та\~інші правочини.Вирішуючи питання\~про правомірність\~набуття права\~власності,\~суд має\~враховувати,\~що воно\~набувається на\~підставах,\~які не\~заборонені законом,\~зокрема на\~підставі правочинів.\~При цьому\~діє презумпція\~правомірності набуття\~права власності\~на певне\~майно,\~яка означає,\~що право\~власності на\~конкретне майно\~вважається набутим\~правомірно,\~якщо інше\~прямо не\~випливає із\~закону або\~незаконність набуття\~права власності\~не встановлена\~судом (стаття\~328\~ЦК України).Право власності на земельну ділянку [PERSON] отримала правомірно, тому за договором дарування мала право передати другій стороні (обдаровуваному) [PERSON] безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК). Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права. Підставою звернення\~із позовом\~ [PERSON] \~стало те,\~що [PERSON] \~не визнає\~та оспорює\~її права\~власності на\~нажену їй\~земельну ділянку,\~оскільки у\~2017\~році вона\~звернулась до\~ПП «ОДЕСАГЕОПРОЕКТ»\~з метою\~розроблення документації\~на свою\~земельну ділянку,\~за результатом\~якої \~встановлено виступ\~земельної ділянки\~за кадастровим\~номером №\~5121080300:03:001:0993\~(яка\~належить [PERSON] ).\~Однак,виконаний ПП «ОДЕСАГОПРОЕКТ» Технічний звіт у 2017 році на замовлення [PERSON] не може бути врахований судом, як доказ по справі, оскільки відповідно ст. 6 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» систему органів та суб`єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України та його територіальні органи, суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації, державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори). Таким чином, юридичні та фізичні особи, розробники документації із землеустрою не мають доступу до відомостей, які містяться в Земельному кадастрі Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 16.04.2004р. за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначив, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 30 Земельного кодексу (в редакції чинній на час відчуження житлового будинку - 2000 р.) вказано, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. Чоловіком [PERSON] , [PERSON] у [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 15.11.2000 р. був придбаний житловий будинок загальною житловою площею 79 кв. м., розташований на земельній ділянці площею 700 кв.м., що закріплена за Августівською сільською радою, договором дарування від 28.11.2000 р. 1/3 цього будинку, власником [PERSON] було подаровано [PERSON] (сину), таким чином в порядку ст. 30 Земельного кодексу (в редакції чинній на час проведення відчуження), земельна ділянка належить [PERSON] (2/3) та [PERSON] (1/3). Довідкою Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 21.09.2017 року № 850/02-13 також зазначено, що згідно записів погосподарської книги на 2016 р.-2020 р., на сторінці 55, зроблено запис про те, що земельна ділянка по [ADDRESS] а має площу 0,07 га., власниками є [PERSON] (2/3) та [PERSON] (1/3) (т . 1 а.с. 11). Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином рішення 20 сесії XXIII скликання Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 07.06.2001 р. № 190 в частині передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівль (присадибна ділянка) площею 0,67 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та виданий на підставі рішення - Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД № 05566 від 30.09.2001 р. слід визнати незаконним та скасувати.

Outcome: approved