Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з позовом в якому просить зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні її квартирою [ADDRESS] шляхом виселення його без надання іншого житла. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що вона являється одноосібним власником даної житлової квартири, що підтверджується реєстраційним посвідченням [NUMBER] від 4 вересня 1997 року, виданим Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на ім`я [PERSON] , та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12305769 від 27.10.2006 року, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки». Так, Ѕ квартири вона придбала 07.08.1997 року на підставі договору купівлі-продажу. На час придбання квартири її прізвище було [PERSON] . 13.10.2006 року, на підставі договору купівлі-продажу, вона придбала Ѕ частки квартири [ADDRESS] . Другу частку придбала у свого чоловіка [PERSON] . 26 лютого 2008 року шлюб між позивачкою та [PERSON] було розірвано на підставі спільної заяви про розірвання шлюбу від 24.01.2008 року. 17 жовтня 2015 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] . У спірній квартирі крім неї зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , який без її дозволу заселився, поміняв замки та чинить перешкоди їй у користуванні житлом. Неодноразово зверталась до відповідача з проханням покинути житло, але отримувала негативну відповідь і погрози. Відповідач постійно зловживає алкогольними напоями, скандалить, вживає нецензурну лексику, зі всіма конфліктує та не сплачує комунальні послуги, а тому просить його виселити без надання іншого житла. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав зазначених в позовній заяві. На запитання суду, позивачка повідомила, що купила квартиру у відповідача коли той сидів у СІЗО і була небезпека в тому що його частку квартири можуть конфіскувати за вироком суду. Оцінку квартири для договору купівля-продажу робили «державну», в цей час квартири так коштували. Також повідомила що іншого житла у відповідача немає. Також представник позивачки повідомив, що відповідач веде аморальний спосіб життя та не заслуговує на проживання у спірній квартирі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи. Заслухавши пояснення позивачки її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що квартира, яка є предметом спору в [ADDRESS] складається з двох житлових кімнат площею 17,3 кв.м. та 9,2 кв.м. Загальна площа квартири становить 41,1 кв.м. Дана квартира належить позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 07.08.1997 року, відповідно до якого позивачка та відповідач купили в рівних частинах кожний квартиру [ADDRESS] . В подальшому на підставі договору купівлі-продажу Ѕ частки квартири від 13.10.2006 року відповідач [PERSON] від імені якого діяла позивачка [PERSON] продав, а [PERSON] купила Ѕ частку квартири [ADDRESS] за 5711 грн. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] являється колишнім чоловіком позивачки з яким вона уклала шлюб 19.09.1998 року та на підставі спільної заяви 26.02.2008 року шлюб між ними розірвано (актовий запис №81). Відповідно до довідки виданої ОСББ «Володимира Великого 43» в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 03.04.1998 року та [PERSON] з 27.03.1998 року. На даний час [PERSON] за місцем реєстрації не проживає. Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність проживання та реєстрації у спірній квартирі відповідача, оскільки останній почав проживати та зареєструвався в ній після набуття ним права власності на частину квартири. Будучи в шлюбі відповідач відчужив на користь своєї (на той час) дружини Ѕ частки даної квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ч. 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ч.1 ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Ч.2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1, 4 ст. 156 Житлового Кодексу Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. При цьому суд враховує правові позиції викладені в рішенні Великої палати Верховного Суду від 13.10.2020 року №447/455/17 про те, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Суд враховує пояснення позивачки, що договір купівлі - продажу Ѕ частки квартири вона придбала у відповідача в 2006 році з метою уникнення конфіскації в нього цього майна за ціною 5711 грн. (фактично ринкова вартість 1 кв.м. житла того часу в м.Львові). Також спірна квартира має дві житлові кімнати, що придатні для проживання. В квартирі зареєстровані тільки позивачка та відповідач, спільних дітей у сторін не має, відповідач зареєстрований у вказаній квартирі та фактично там проживає, будь-якого іншого житла не має. Таким чином з врахуванням того, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє його права користування займаним приміщенням, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не грунтуються на вимогах закону, а тому позов до задоволення не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed