Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що позивачем 16.04.2019р. було надано відповідачу позику - грошові кошти в розмірі 18000 доларів США, що підтверджується наданою відповідачем розпискою, яку відповідач повинен був повернути до 01.04.2020р. Передача грошових коштів здійснювалась в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] . Позич неодноразово зверталась до відповідача з проханням повернути кошти, однак останній не здійснив жодних дій щодо погашення поточної заборгованості. У зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду з вказаним позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 488668,97 грн., з яких 488593,80 сума основного боргу та 75,17 грн. сума відсотків за користування коштами. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.05.2020р. відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.06.2020р. вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі. Ухвалою від 21.10.2020р. закрито підготовче засідання по справі та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просила задовольнити позов. Відповідач про розгляд справи був належним чином повідомлений, причини своєї неявки суду не повідомив. Крім того, останній не скористався своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву. Враховуючи думку представника позивача, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд вважав за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, показання свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 16 квітня 2019р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, що підтверджується наявною в матеріалах справи оригіналу боргової розписки. Відповідно до боргової розписки, відповідач отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 18000 доларів США готівкою для купівлі квартири, які зобов`язується повернути в строк до 01 квітня 2020 року. Представник позивача стверджує, що відповідачем жодним чином не виконані боргові зобов`язання перед позивачем. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Також, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміні від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. При цьому, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні висновки. Суд вважає встановлений факт, що між сторонами у справі укладений договір позики. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України визначає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Відповідач порушив вимоги ст. 530 ЦК України, відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до статей 1049, 1950 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позику та якщо він своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позивачем зобов`язання за договором позики виконані, а саме відповідачу надано кошти в розмірі 18000,00 доларів США. Відповідач порушив умови договору та не виконав взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики з відповідача у розмірі 488593,80 грн. (еквівалент наданих 18000 доларів США станом на день подачі позову до суду) є обґрунтованими та доведеними належними, допустимими і достатніми доказами, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною 1 ст.1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позивач просить стягнути відсотки за користування позиченими коштами станом на 27.04.2020р. в розмірі 75,17 грн. Враховуючи вимоги ст. 536 та ч.1 ст. 1048 ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача відсотків в розмірі 75,17 грн. такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, оскільки судом задоволено позов, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 4886,69грн.

Outcome: approved