Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд та проживання за кордоном неповнолітньої дитини без згоди батька, в якому з урахуванням уточнень від 01 грудня 2018 року (а.с.136-139), просить: 1) надати їй дозвіл на проживання та перетин державного кордону України, а саме: виїзд/в'їзд з/до України громадянином України, який не досяг 16 річного віку [PERSON], [INFO], до Російської Федерації, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Тунісу, Королівства Таїланд та перетин лінії розмежування з окупованими територіями Донецької та Луганської областей у супроводі його матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] в будь-який час до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) дозволити [PERSON] або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO] за межі України до країни ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення його повноліття. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбу з [PERSON] з 15 липня 2006 року по 08 листопада 2012 року. Шлюб було розірвано на підставі рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 08 листопада 2012 року. Від шлюбу з відповідачем мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. На теперішній час дитина проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS]. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у виховання та догляді за сином не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Більш того, відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійснені заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення. Водночас, син відмінно навчається у школі 54 м. Санкт-Петербург. Дитина приймає активну участь у змаганнях, Олімпіадах. Займає призові місця, має грамоти та подяки за успіхи у навчанні. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Але не зважаючи на це, колишній чоловік - [PERSON], не надає згоди на виїзд та проживання дитини за межами України. При цьому, відповідач вимагає її особисту присутність в м. Костянтинівка для зняття з реєстраційного обліку вул. Елецька, буд. 14. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку сина, порушує право дитини на повний та гармонічний розвиток його особистості та вказує на зловживання відповідачем батьківськими правами. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с.96-98), заперечення (а.с.115-116), в яких зазначив, що позивач, отримавши у липні 2014 року дозвіл на вивезення дитини до РФ терміном на один рік, перетнула кордон разом з дитиною, та в усній формі запевнила його, що за рік повернеться разом з дитиною для отримання нового дозволу. Наприкінці терміну дії дозволу, він добровільно, за власні кошти оформив нову заяву на дозвіл вивезення дитини до РФ. Проте, позивач не вважала за потрібне прибути за новим дозволом, тим самим порушивши чинне законодавство України. Крім того, оскільки він є малозабезпеченим громадянином, а саме інвалідом Ш групи, з доходів має лише пенсію з інвалідності, тому не має змоги відвідувати сина за кордоном, а саме на території РФ. Позивач не надала телефону чи адреси, щоб він мав можливість спілкуватись з дитиною. Також позивач, не точно вказує термін перебування дитини у певній країни. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10.12.2018 року зустрічну позовну заяву [PERSON] про оспорювання батьківства з додатками повернути заявнику (а.с.140). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10.12.2018 року залучено до участі в розгляду даної справи в якості третьої особи Орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради, який зобов'язано надати суду висновок щодо попереднього розв'язання спору (а.с.142). Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність. В наданій суду заяві, позивач зазначила, що на теперішній час вона та малолітній [PERSON], [INFO], є громадянами Російської Федерації. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, підтримавши висновок, згідно із яким Орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради вважає недоцільним надання дозволу на виїзд дитини на проживання за кордон малолітнього [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], у зв'язку з тим, що дитина з 2014 року мешкає за межами України. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд прийшов до таких висновків. За змістом ч.1 ст.3, ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою ВРУ від 27 лютого 1991 року № 789-ХП), та ч.7 і ч.8 ст. 7 Сімейного кодексу України усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено, що сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.21). Малолітній [PERSON] проживає разом із матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що не є спірним у цій справі. Позивач [PERSON], малолітній [PERSON] є громадянами Російської Федерації (а.с. 185-187,188). Позивач в позовній заяві просить надати їй дозвіл на проживання та перетин державного кордону України, а саме: виїзд/в'їзд з/до України дитиною [PERSON] до Російської Федерації, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Тунісу, Королівства Таїланд та перетин лінії розмежування з окупованими територіями Донецької та Луганської областей у супроводі його матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] в будь-який час до досягнення дитиною 16-річного віку; а також дозволити їй або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] за межі України до країни ближнього та дальнього зарубіжжя, до досягнення дитиною повноліття. Відповідач фактично не заперечує проти проживання дитини разом з матір'ю в Російській Федерації та погоджується надати дозвіл на виїзд дитини, за умови зняття з реєстрації позивача у домоволодінні відповідача за адресою: [ADDRESS]. Таку позицію відповідач висловив у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Зазначене свідчить, що спір між сторонами з приводу місця проживання дитини відсутній. Висновком Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради № 179/26 від 11.02.2019 року (а.с.165) визнано недоцільним надання дозволу на виїзд та проживання за кордоном малолітнього [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON] у зв'язку з тим, що дитина з 2014 року мешкає за межами України. Порядок в'їзду в Україну та виїзду з України іноземців, їх правовий статус визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-У1. Даним Законом не передбачена наявність згоди другого з батьків дитини - іноземця або рішення суду на виїзд/в'їзд на територію України дитини - іноземця. Також, даним Законом не передбачено можливості надання судом дозволу іноземцям на проживання на території іншої країни, на відвідування країни ближнього та дальнього зарубіжжя, перетин лінії зіткнення. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені постановою КМУ від 27.10.1995 року № 57, оскільки зазначені нормативно-правові акти встановлюють правила перетинання державного кордону громадянами України та не встановлюють таких правил для іноземців. Отже, у задоволенні позовних вимог у задоволенні позовних вимог [PERSON] про надання дозволу на проживання та перетин державного кордону України, а саме: виїзд/в'їзд з/до України [PERSON], [INFO], до Російської Федерації, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Тунісу, Королівства Таїланд та перетин лінії розмежування з окупованими територіями Донецької та Луганської областей у супроводі його матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] в будь-який час до досягнення дитиною 16-річного віку; а також про надання позивачу або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO] за межі України до країни ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення його повноліття, слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed