Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд змінити спосіб стягнення аліментів на неповнолітню дитину, визначений рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2013 року по справі № 336/7436/13-ц та стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини його доходу (заробітку), але не менше ніж 50% прожиткового мінімум на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до повноліття дитини, тобто до 09.01.2022 року. В позовній заяві позивач зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі № 336/7436/13-ц від 01.10.2013 року її позов до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 605,00 гривень, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини, тобто до 09.01.2022 року, починаючи з 04.09.2013 року. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на зміни в законодавстві України, а саме на те, що згідно з діючим законодавством України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а саме меншим ніж 930 грн. на місяць, що значно вище розміру, встановленого рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2013 року по справі № 336/7436/13-ц. Як зазначає позивач, у 2013 році вона зверталась до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі у звязку з тим, що відповідач мав неофіційний дохід, на даний час їй невідомо місце роботи відповідача, тому з урахуванням інтересів дитини на забезпечення необхідного та достатнього рівня гармонійного розвитку, вважає за необхідне змінити спосіб стягнення аліментів та визначити розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) батька дитини. За твердженням позивача, інших неповнолітніх дітей відповідач немає, стягнень за виконавчими документами з нього не проводиться. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2018 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.06.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не зявилась, в матеріалах справи міститься її заява за змістом якої остання просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, відзиву або будь-яких заяв до суду не подавав, а тому на підставі статей 280 282 Цивільного процесуального кодексу України\~суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача за письмовою згодою позивача. За таких обставин судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Суд наголошує на тій обставині, що обов'язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину належить до конституційних обов'язків і передбачений частиною 2 статті 51 Конституції України, відповідно до якої батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин 7 та 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про\~права дитини , іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» передбачено, що прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. У відповідності до статей\~180,\~182 Сімейного кодексу України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі статтею 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною 3\~статті 181 Сімейного кодексу України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до частини 1 статті 183 Сімейного кодексу України\~частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з частинами 1 та 2 статті 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. У відповідності до частини 1\~статті 182 Сімейного кодексу України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати,\~батько мають\~рівні права\~та обов'язки\~щодо дитини,\~незалежно від\~того,\~чи перебували\~вони у\~шлюбі між\~собою.\~ Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого\~частиною пятою\~статті 157 цього Кодексу. Судом встановлено,\~що сторони\~по справі\~мають неповнолітню\~дитину \~доньку [PERSON],\~[INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Запоріжжя 12.02.2004 року, актовий запис № 153 від 12.02.2004 року (а.с.5). Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2013 року по справі № 336/7436/13-ц (а.с.4) з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON],[INFO] у розмірі 605, 00 гривень, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини, тобто до 09.01.2022 року, починаючи з 04.09.2013 року. Дитина мешкає з позивачем, що не спростовано відповідачем. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 Сімейного кодексу України\~зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Згідно з частинами 1, 2 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до частин 1, 5, 6, 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як розяснено у пункті 23 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~3\~від 15\~травня 2006\~року «Про\~застосування судами\~окремих норм\~Сімейного кодексу\~України при\~розгляді справ\~щодо батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Виходячи з вищенаведеного, враховуючи обставини справи та приймаючи до уваги матеріальне становище дитини та відповідача, платоспроможність відповідача, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити повністю. За приписами\~статті 141 Цивільного процесуального кодексу України\~з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved