Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, та з урахуванням неодноразових уточнень вимог остаточно просила суд визнати, що розірвання трудового договору між нею та відповідачем відбулось з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв»язку з невиконанням з боку роботодавця вимог законодавства про працю, умов колективного договору; визнати формулювання причин звільнення, яке вказане у наказі «Про звільнення [PERSON]» від 14.01.2016 р. № 03-к «за власним бажанням, відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України» незаконним; зобов»язати Український державний фонд підтримки фермерських господарств змінити в наказі про звільнення від 14.01.2016 р. № 03-к формулювання причин звільнення із звільнення по ч. 1 ст. 38 КЗпП України - звільнення за власним бажанням на ч. 3 ст. 38 КЗпП України - звільнення за власним бажанням у зв»язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору; стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в сумі 13 118,82 грн.; стягнути з відповідача середню заробітну плату за затримку проведення розрахунків при звільненні з 14.01.2016 р. по день ухвалення рішення; стягнути з відповідача невиплачену компенсацію за 2 календарних дня невикористаної відпустки у розмірі 377,18 грн.; стягнути з відповідача невиплачену премію за підсумки роботи за 9 місяців з нагоди святкування Дня працівників сільського господарства у розмірі 2 посадових окладів в сумі 4 960,00 грн.; зобов»язати відповідача змінити неправомірно внесений запис в трудовій книжці в частині формулювання причин звільнення із п. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України - звільнення за власним бажанням у зв»язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв»язку з затримкою видачі належним чином оформленої трудової книжки з 14.01.2016 р. по день ухвалення рішення; зобов»язати відповідача видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку та змінити дату звільнення на день фактичної видачі трудової книжки, про що видати відповідний наказ; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. не включаючи податки. Свої вимоги мотивує тим, що вона працювала в Українському державному фонду підтримки фермерських господарств з 24.06.2009 р. по 14.01.2016 р. на посаді заступника начальника організаційного відділу. За час роботи у Фонді відповідач неодноразово та грубо порушував трудові права позивача, а саме не повідомляв про зміну графіку роботи у встановлені законом терміни. Також мало місце примусове чергування понад встановлену чинним законодавством тривалість часу та кількість таких чергувань на місяць. Також не здійснювалась виплата заробітна плата у встановлені законом строки. За таких обставин позивач направив в адресу відповідача заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, видачу трудової книжки та здійснення розрахунків. Дана заява була отримана роботодавцем 14.01.2016 р. В цей же день позивача було звільнено з підстав зазначених у ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Таким чином відповідачем було самовільно змінено причину звільнення , без відома позивача, її згоди, і в час коли вона перебувала на лікарняному. Розрахунки і не в повному обсязі були проведені лише 04.02.2017 р. та 09.02.2017 р. Трудову книжку відповідач направив поштою, але документ було повернуто позивачем, оскільки він не був належним чином оформлений із вимогою виконати приписи законодавства, а саме зазначити дату звільнення датою оформлення трудової книжки, змінити підстави звільнення з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Дії відповідача спричинили моральну шкоду, оскільки дії відповідача позбавили [PERSON] можливості працевлаштуватись , отримати гідну роботу, заробітну плату, утримувати себе і рідних. Все це змусило позивача пережити значний стрес, моральні і душевні страждання, спровокувало значні та тривалі розлади зборов»я та матеріального становища. Зважаючи на викладене позивач і звернулась до суду з позовом. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги, просила задовольнити. Надала розрахунок сум, які мають бути стягнення з відповідача, а саме: компенсації вихідної допомоги у сумі 13 118,82 грн.; середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки у сумі 63 805,17 грн. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Пояснив, що Фондом не порушувались права позивача, за колективним договором працівники мають ненормований робочий час. Затримка ж у розрахунках відбулась не з вини відповідача, а у зв»язку із тим, що Фонд, як бюджетна організація не отримав вчасно фінансування. Трудова книжка (її дублікат, оскільки оригінал було втрачено) надіслана позивачеві, проте нею повернута відповідачу і в подальшому поштові відправлення не отримувались [PERSON] Також просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача. Вислухавши пояснення [PERSON] представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено, і не заперечується сторонами, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах із Українським державним фондом підтримки фермерських господарств в період з 24.06.2009 року по 14.01.2016 р. , обіймаючи посаду заступника начальника організаційного відділу. Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, відповідно до положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України. В свою чергу за ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Як свідчать матеріали справи [PERSON] в адресу відповідача було направлено заяву про звільнення з підстав зазначених у ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв»язку із порушенням роботодавцем вимог трудового законодавства, видати відповідний наказ про звільнення, здійснити необхідні розрахунки та направити в адресу заявника належним чином завірену трудову книжку. В судовому засіданні не заперечувалась представником відповідача та обставина, що заява [PERSON] отримана Фондом 14.01.2016 р. Так 14.01.2016 р. [PERSON] було звільнено з посади відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, про що видано наказ № 03-к від 14.01.2016 р. Головному бухгалтеру надано розпорядження виплатити [PERSON] компенсацію за 08 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за період з 24.06.2014 р. по 23.06.2015 р., вирахувати за 06 календарні дні наперед наданої щорічної відпустки з 24.06.2015 року по день звільнення. Позивач зазначає, що відповідач незаконно змінив формулювання причин звільнення з ч. 3 ст. 38 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України ( Постанова ВСУ від 31.10.2012 р. справа № 6-120 цс 12). Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 22.05.2013 р. (справа № 6-34цс13). Таким чином, роботодавець звільняючи [PERSON] не мав права самостійно змінювати підстави для звільнення, зважаючи на заяву позивача. З іншого боку відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України, зокрема, у справі за № 6-409 цс16. Як свідчать матеріали справи і це не заперечується [PERSON] наказ про звільнення та дублікат трудової книжки отримано позивачем 22.01.2016 р. Позов подано до Шевченківського районного суду м. Києва 21.04.2016 р. [PERSON] зазначила в судовому засіданні, що законодавством встановлено строк у три місяці щодо заявлених вимог,а тому вона не вважає пропущеним встановлений КЗпП України терміни для захисту прав. Проте, суд не може погодитись з такими твердженнями позивача в частині вимог що стосуються звільнення та внесення змін до запису до трудової книжки, оскільки такі вимоги пов»язані зі звільненням, а отже на них розповсюджується строк для звернення до суду в один місяць. Щодо інших вимог позивача [PERSON] в частині зобов»язання видати належним чином оформлену трудову книжку, стягнення з відповідача сум середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, слід зазначити наступне. Порядок оформлення трудових книжок передбачений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою спільним наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України 29.07.93 р. за № 58. Так, згідно п.4.1 Інструкції При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Як свідчать матеріали справи відповідачем було оформлено дублікат трудової книжки [PERSON] у зв»язку із втратою оригіналу та на прохання позивача направлено осатаній за місцем проживання. Документ було повернуто позивачем роботодавцю і в подальшому відповідач направляв в адресу [PERSON] повідомлення про перебування трудової книжки за адресою Українського державного фонду підтримки фермерських господарств та можливості її отримання у зручний час або направлення поштою за адресою вказаною позивачем. Проте під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про зміну відповідачем адреси знаходження або будь - які перешкоди для позивача щодо отримання трудової книжки. Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Зважаючи на викладене суд не знаходить підстав для задоволення вимог [PERSON] у цій частині. За приписами ст. 116 КЗпП України справи при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства,установи, організації, провадиться в день звільнення. В свою чергу відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Не заперечувалось в судовому засіданні представником відповідача, що розрахунки належних сум при звільненні позивачу було здійснено 09.02.2016 р. При цьому суд не може покласти в основу рішення твердження представника Українського державного фонду підтримки фермерських господарств щодо відсутності вини підприємства, яке є бюджетною організацією, оскільки чинне трудове законодавство України передбачає стягнення середнього заробітку лише з самим фактом відсутності розрахунків. Розрахунок середнього заробітку здійснюється з урахуванням положень постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 р. За розрахунками позивача, що його було перевірено в судовому засіданні, середньоденні заробітна плата [PERSON] і це не оспорювалось представником відповідача, становить 198,77 грн. Таким чином, беручи до уваги, що позивача було звільнено 14.01.2016 р., а розрахунок проведено 09.02.2016 р. середній заробіток, що підлягає стягненню з відповідача (26 днів) становить 5 168,02 грн. Згідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивач зазначає, що неправомірні дії відповідача призвели до моральної шкоди, що полягає, зокрема, у погіршенні стану здоров»я, постійних хвилювань у зв»язку із неможливістю працевлаштування. Таку шкоду [PERSON] оцінює у еквіваленті 20 000,00 грн., які і просить стягнути з відповідача. Кожна сторона, відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України, зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Оцінивши наявні в справі докази, суд приходить до висновку щодо не доведеності факту заподіяння моральних чи фізичних страждань позивачеві, наявність обставин, які свідчать про перешкоди у працевлаштуванні і вважає за можливе відмовити в цій частині задоволення позову. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial