Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Арбузинського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 03 вересня 2010 року між нею та відповідачем по справі було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей. Оскільки сторони мають різні погляди на життя, разом не проживають та не ведуть спільного господарства, тому дані обставини змусили позивача звернутися з позовом до суду про розірвання шлюбу. В зв`язку з зазначеним просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем по справі. До початку судового засідання від позивача надійшла заява, згідно якої вона підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд слухання у справі провести за її відсутності. Від відповідача до судового засідання надійшла заява, згідно якої він визнає позовні вимоги та просить слухання у справі провести за його відсутності. Дослідивши письмові матеріали справи та надані суду докази в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як видно із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 4), [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 03 вересня 2010 рокуу виконавчому комітеті Любоіванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області за актовим записом № 4. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, позивачем доведено, що сторони про побудову сімейних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги, дружби і взаємодопомоги не піклуються, шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, внаслідок чого їх шлюб носить формальний характер. Сторони тривалий час разом не проживають. Позивач наполягала на розірванні шлюбу, а за такого суд не має права зобов`язати одного з подружжя зберегти сім`ю, якщо він категорично заперечує. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Відповідно до ст. 56 СК України, дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання, мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач наполягає на розірванні шлюбу і вказує на те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить її інтересам. Виходячи з наведеного, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог позивача про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України та згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. В зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, [PERSON] підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею при поданні позову судового збору, що становить 454 грн. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України суд також стягує з відповідача на користь позивача понесені нею витрати по оплаті судового збору в розмірі 454 грн.

Outcome: approved