Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, зі змісту остаточної редакції якої, суд зміг зрозуміти що вона працювала з 01.08.2012 на посаді медичної сестри в ТОВ «Сінево Схід» . Під тиском заступника директора філіалу [PERSON] була змушена 18.11.2015 року написати заяву про звільнення за згодою сторін, що було оформлено наказом від 03.02.16 року. Оскільки заява про звільнення була написана під тиском та погрозами, саме звільнення відбулось в період з 12.01.2016 року по 20.02.16 року час учбової сесії, підпис на наказі про звільнення було виконано не директором [PERSON] - вважає своє звільнення незаконним. Прохає відновити її на посаді медичної медсестри, стягнути з ТОВ «Сінево Схід» компенсацію за ненадані учбові відпустки з грудня 2012 року по лютий 2016 року, «прийняти вірне рішення з приводу затримки трудової книжки» та стягнути на її користь моральну шкоду. В судовому засіданні [PERSON] пояснила що вимагає стягнути на свою користь 100000 грн. моральної шкоди без уточнення з кого саме, від пояснень з приводу позову відмовилась зазначивши що все повно викладено в позовній заяві. У відповідності до вимог ст. 59 Конституції України судом неодноразово пропонувалось [PERSON] звернутись до установи по наданню безкоштовної правої допомоги для уточнення та належного оформлення своїх позовних вимог однак позивачка від цього категорично відмовилась. Представник ТОВ «Сінево Схід» до судового засідання не зявився. Про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Заперечень на позов не надав. З урахуванням вимог ст. 157 ЦПК України, спливу усіх можливих розумних строків розгляду справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представника відповідача ТОВ «Сінево Схід». Представник [PERSON] та [PERSON] в судове засідання зявилась. Проти задоволення позову заперечувала зазначивши що її доверітелі в трудових стосунках з [PERSON] ніколи не перебували. Вислухавши пояснення представника [PERSON] та [PERSON], фактичну відмову [PERSON] пояснити суть своїх позовних вимог суд дійшов висновку що позов задоволенню не підлягає за наступним: відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Тобто підставою виникнення трудових відносин як між фізичною особою працівником з юридичною особою працедавцем, так і між фізичною особою працівником з фізичною особою працедавцем є трудовий договір. Згідно зі статтею 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Згідно до статей 3 і 221 КЗпП підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників, які працюють за трудовим договором із юридичними або фізичними особами. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Сторони забов*язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті згідно до п. 1 ст. 131 ЦПК України. Позивачка не змогла довести обставини, повязані з наявністю трудових відносин між нею та фізичними особами [PERSON] та [PERSON] У звязку з цим суд приходить до висновку про відсутність порушених трудових прав позивачки зі сторони ТОВ «Сінево Україна» та фізичних осіб [PERSON] та [PERSON], оскільки таке порушення можливе тільки при наявності трудових відносин, а отже і безпідставності позовних вимог позивачки до вказаних осіб. Що стосується вимог до ТОВ «Сінево Схід», то судом встановлено, що між ним та позивачкою існували трудові відносини з серпня 2012 року. Позивачка обіймала посаду медичної сестри пункту забору біологічного матеріалу. 01 лютого 2016 року позивачка звернулась до роботодавця з письмовою заявою щодо звільнення її за згодою сторін. Своїм наказом №47-к від 03 лютого 2016 року позивачку звільнено за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, про що зроблено запис в трудовій книжці. Щодо відкликання позивачкою заяви від 01 лютого 2016 року, то позивачкою не надано доказів вручення роботодавцю її листів про відкликання нею заяви від 01 лютого 2016 року. Крім того, як зазначено в п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника». Також, не знайшли свого підтвердження посилання позивачки на тиск зі сторони роботодавця щодо написання нею заяви від 01 лютого 2016 року. У судовому засідання позивачка заявила клопотання про направлення запиту до адресного бюро з приводу встановлення місця проживання [PERSON] Вказане клопотання було задоволене, розгляд справи відкладено до 02 червня 2016 року. 01 червня 2106 року до суду надійшла відповідь з підрозділу ГУДМС УДМС України в Харківській області, що [PERSON] за вказаною судом адресою (м. Харків, вул. Лермонтівська 27) не значиться. Таким чином суд позбавлений можливості забезпечити явку в судове засідання [PERSON] для допиту її в якості свідка, як на цьому наполягала [PERSON], оскільки відсутнє встановлення її місця знаходження що унеможливлює направлення їй повісток або винесення ухвали про привід. Що стосується посилання позивачки на те, що на її думку, підпис у наказі №47-к від 03 лютого 2016 року (про звільнення) зроблено не директором роботодавця, то суд зазначає, що зазначений факт може бути встановлений тільки певним способом доказування згідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України а саме відповідною почеркознавчою експертизою. [PERSON] заявила клопотання про проведення незалежної почеркознавчої експертизи для встановлення цього факту, однак не зазначила якій саме установі вона пропонує виконати вказану експертизу та відмовилась від оплати вартості зазначеної експертизи, що з огляду на вимоги п.2 ст. 86 ЦПК України змусили суд відмовити в задоволенні сказаного клопотання. Крім того, дане посилання позивачки не спростовує сам факт припинення трудових відносин за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, в т.ч. взаємне волевиявлення позивачки та роботодавця щодо припинення трудових відносин. Відповідно до зазначеного необґрунтованим є і клопотання позивачки про витребування від ТОВ «Сінево Схід» відомостей про перелік повноважень відповідачки [PERSON] оскільки це не стосується предмету позову. Таким чином, суд не вбачає порушення діючого трудового законодавства зі сторони роботодавця при звільненні позивачки за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. Що стосується вимоги про компенсацію додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, то діючим законодавством України не передбачено виплати роботодавцем грошової компенсації за використані працівником додаткові відпустки, в т.ч. у звязку з навчанням. Як слідує з позовної заяви та наданих позивачкою пояснень, позивачка перебуваючи на навчанні, трудової функції не виконувала. Також, не знайшло свого підтвердження і завдання роботодавцем позивачці моральної шкоди. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під час розгляду справи позивачка не довела факту заподіяння їй моральної шкоди, в т.ч., в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, розмір такої шкоди, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Положеннями ст. 11 ЦПК України про диспозитивність судового провадження встановлено що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Заявляючи таку позовну вимогу як «прийняти вірне рішення з приводу затримки трудової книжки» позивачка жодним чином не вказує яке саме рішення суд повинен прийняти з цього приводу що унеможливлює задоволення вказаних позовних вимог. Таким чином судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed