Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

[PERSON] , звернулась в суд з позовом до фізичної особи підприємця [PERSON] про розірвання трудового договору, стягнення заробітної плати та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул. Позов мотивовано тим, що вквітні 2018 року позивач уклала трудовий договір з ФОП [PERSON] на роботу продавцем продовольчих товарів. Договір укладений на невизначений строк, тобто безстроково. Але екземпляру укладеного договору відповідач позивачу не віддав, обіцяючи віддати укладений договір та зробити відповідний запис в трудовій книжці. Разом з тим, робота позивача в [PERSON] підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу, в яких підтверджується, що позивач працювала у [PERSON], та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків його ідентифікаційним кодом: 2753201453 - СПД. Трудова книжка залишилася у позивача на руках, оскільки у відповідача немає можливості їх зберігати. Мінімальна місячна заробітна плата на той період була 2793,75грн. Останній раз позивач отримувала заробітну плату за вересень 2018 року в сумі 3725,00грн., тобто мінімальну. Позивач працювала до 1 квітня 2019 року. Мінімальну заробітну плату за жовтень 2018 року - 3723,00 грн. за листопад 2018 року - 3723,00 грн.; за грудень 2018 року - 3723,00 грн.; за січень 2019 року - мінімальну 4173,00грн.; за лютий 2019 року-4173,00 грн., за березень 2019 року-4173,00 грн., а всього: позивачу не виплатили 23688,00 грн. З 1 квітня 2019 року підприємство перестало працювати, але документально існує. Позивач неодноразово зверталась до ФОП [PERSON] розірвати трудовий договір і зробити запис у трудовій книжці про звільнення, а також виплатити їй заборгованість по зарплаті. Позивач постійно дзвонила йому по телефону, подавала заяви, приходила до нього додому, їй обіцяли, але так і не виконали обіцянок. Так як позивачу не оформляють записи в трудовій книжці, вона не може влаштуватися на роботу, бо буде великий проміжок в записах і не зможу набрати необхідного стажу для оформлення пенсії. Оскільки на день звернення до суду трудовий договір не розірваний з вини відповідача і відповідач не бажає внести до трудової книжки відповідні записи, вважає, що з 01 квітня 2019 року по 01 вересня 2019 року вона була у вимушеному прогулі. Просить розірвати трудовий договір від між мною, [PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] . Зобов`язати Фізичну особу - підприємця [PERSON] зробити відповідний запис в моїй трудовій книжці про прийняття та звільнення з роботи. Стягнути з Фізичної особи - підприємця [PERSON] заборгованість по зарплаті з жовтня 2018 року по березень 2018 року включно - 23688,00 грн. Стягнути з Фізичної особи - підприємця [PERSON] мій середній заробіток, що відповідає мінімальній зарплаті з квітня по серпень 2019 року включно в сумі 20865,00 грн. Ухвалою суду від 16.09.2019року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 22.10.2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позов підтримала за обставин викладених в позові, просила позов задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Враховуючи думку позивача, вимоги ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, постановивши по справі заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що вквітні 2018 року позивач уклала трудовий договір з ФОП [PERSON] на роботу продавцем продовольчих товарів. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк (п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Відповідно ст. 36 КЗпП України, однією з підстав для припинення трудового договору є розірвання трудового договору за ініціативою працівника. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник, має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Відповідно до ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка, а ст. 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу. Згідно з п. п. 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4.1 та 4.2 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Із копії трудової книжки позивача вбачається, що жодних записів про прийняття її на роботу ФОП [PERSON] чи звільнення її з роботи - не зроблено. Як вбачається із Індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування, позивач [PERSON] отримувала заробітну плату від ФОП [PERSON] , починаючи з квітня 2014 по березень 2019 року, включно (а.с.12-15). Судом встановлено, що на теперішній час трудові відносини між сторонами припиненні, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана і записи в трудовій книжці позивача не вчинені. Таким чином, у зв`язку з порушенням відповідачем зазначених вище вимог закону, суд вважає, що необхідним способом захисту прав позивача в даному випадку є визнання його звільненим з посади продавця продовольчих товарів з 01.04.2019 року на підставі ст. 38 КЗпП України. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що ФОП [PERSON] порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Оскільки позивач не може продовжувати працювати за трудовим договором, не має можливості розірвати договір з незалежних від нього підстав, в порядку, передбаченим зазначеними вище законодавчими актами, суд вважає заявлені вимоги щодо припинення трудових відносин обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому суд зобов`язує фізичну - особу підприємця [PERSON] внести відповідний запис в трудову книжку [PERSON] : Прийняти [PERSON] на посаду продавця продовольчих товарів з 01.04.2018року та звільнити [PERSON] з посади продавця продовольчих товарів з 01.04.2019року, на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Як вбачається із позовної заяви та доданих до неї доказів, під час роботи позивача - відповідач до жовтня 2018 року заробітну плату сплачував вчасно та в повному обсязі, однак, починаючи з жовтня 2018 року по день звільнення позивача, заробітна плата не виплачувалась взагалі. Інформація про нарахування заробітної плати [PERSON] підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суму нарахованих доходів від 22.07.2019року, з жовтня 2018 року по березень 2019 року в сумі 23 688 грн. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі з жовтня 2018 року по березень 2019 року включно в розмірі 23688,00гривень. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку в розмірі 20 865,00грн. задоволенню не підлягають, з наступних підстав. В обгрунтування вказаної позовної вимоги, позивач посилається на ч.5 ст. 235 КЗпП України, згідно якої у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Однак, як вбачається із пояснень позивача та із копію трудової книжки, оригінал трудової книжки знаходиться у позивача, остання трудову книжку не надавала відповідачу, звідси виходить, що затримки у видачі трудової книжки немає, тим більше з вини власника, а тому дана вимога задоволенню не підлягає. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 2305,20гривень (768,40*3(дві вимоги немайнового характеру та одна майнового)). На підставі викладеного,

Outcome: partial