Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено, що позивачу належить на праві приватної власності вищезазначений житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями. Відповідач, [PERSON], [INFO], є чоловіком онуки позивача, який зареєстрований в даному будинку, проте з 17 січня 2016 і по теперішній час в ньому не проживає. Реєстрація відповідача у житловому будинку, який належить позивачу, порушує її права щодо володіння, користування та розпорядження належним житлом, а тому [PERSON] вирішила звернутися з відповідним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, надала пояснення по суті та просила суд задовольнити позов, з підстав зазначених у ньому. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме: судовими повістками по останньому відомому місцю проживання. На підставі ст.ст. 224-225 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS], належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.03.2010 року (а.с. 7). Відповідно до розпорядження сільського голови Обознівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області від 30.05.2016 року № 8 «Про перейменування проспекту Петровського та вулиці Колгоспна на території Обознівської сільської ради у відповідності до Закону України «Про засудження комуністичного режиму та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» вулицю «Колгоспну» було перейменовано на вулицю «Польову». Відповідач по справі є чоловіком померлої онуки позивача, що підтверджується відповідними документами, наявними в матеріалах справи (а.с. 8-9). Відповідно до довідки № 521/15 від 02.11.2017 року, виданої виконавчим комітетом Обознівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], однак, фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). Згідно з актом опитування свідків на підтвердження спільного проживання вбачається, що сусіди домоволодіння позивача підтверджують той факт, що [PERSON] з 2016 року не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-11). В силу вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Підставою звернення до суду є захист прав власника щодо безперешкодного володіння та користування належним йому майном, усунення обмежень його прав, які пов'язані з фактом реєстрації місця проживання відповідача за адресою будинку, що належить позивачу. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 3 ст.47 Конституції України гарантується право на житло і встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном, частина 1 статті 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. В ст. 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим будинком, який належить позивачу, є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір 640,00 грн. На підставі ст.150 ЖК Української РСР, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved