Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] Приморського ВДВС ОМУЮ, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Першої Одеської державної нотаріальної контори, та просить скасувати арешт з ? частини квартири [ADDRESS], накладений постановою [PERSON] ВДВС Приморського РУЮ у м. Одесі АА №173893 від 05 травня 2005 року. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що чоловік позивачки [PERSON] помер 20 листопада 2014 року. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частини квартири [ADDRESS], яку вона не може прийняти, оскільки на вказану частину квартири накладений арешт постановою [PERSON] ВДВС Приморського РУЮ у м. Одесі АА №173893 від 05 травня 2005 року. Враховуючи вищевикладені обставини, позивачка звернулась до суду з дійсним позовом про скасування арешту. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, подав заяву про розгляд справи в заочному порядку. Представник відповідача [PERSON] Приморського ВДВС ОМУЮ у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується відповідною розпискою про вручення представнику судової повістки. Представник Першої Одеської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до\~ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. На підставі викладеного, з урахуванням дотримання судом вимог ст. 74 ЦПК України про сповіщення, суд визнає неявку представника відповідача у судове засідання неповажною, та вважає за можливе розглядати справу за його відсутності в заочному порядку. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку представника позивачки, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що 20 листопада 2014 року у помер чоловік [PERSON] [PERSON], про що свідчить відповідне свідоцтво про смерть серії І-ЖД №398771. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частини квартири [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності від 21 січня 1998 року вищевказана квартира належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частках. Тому, [PERSON] відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка. Однак, позивачка не може оформити право власності у вигляді вищевказаної частини квартири у звязку з наявністю арешту, накладеного постановою [PERSON] ВДВС Приморського РУЮ у м. Одесі АА №173893 від 05 травня 2005 року, що вбачається з відповідного Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 13 травня 2005 року. Як вбачається з оскаржуваної постанови, арешт був накладений в рамках виконання виконавчого листа №2-5425 виданого Приморським районним судом м. Одеси 12 травня 2004 року про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ «Український мобільний звязок» 1\~821, 46 грн. Згідно довідки ПрАТ «МТС Україна», яке є правонаступником ЗАТ «Український мобільний звязок», будь-яка заборгованість в [PERSON] перед товариством відсутня. Наявність вищевказаного арешту порушує право позивачки на вільне користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження, в рамках якого був накладений вищевказаний арешт, було завершено. Однак, арешт, накладений постановою [PERSON] ВДВС Приморського РУЮ у м. Одесі АА №173893 від 05 травня 2005 року, всупереч ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», скасований не був. Частиною 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Враховуючи те, що згідно виконавчого провадження, в рамках якого був накладений арешт на нерухоме майно [PERSON], було завершено та знищено, суд вважає, що підстави для збереження арешту на майно відсутні. Тому, суд вважає позовні вимоги [PERSON] щодо скасування обтяження у вигляді арешту на ? частини квартири [ADDRESS], накладеного постановою [PERSON] ВДВС Приморського РУЮ у м. Одесі АА №173893 від 05 травня 2005 року, обґрунтованими. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2\~ст. 59 ЦПК України). У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved