Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем по справі [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду було розірвано. В період шлюбу у них [INFO] року народилась дочка [PERSON]. Після розірвання шлюбу чоловік проживає окремо, не приймає будь-якої участі у житті дочки, матеріально не допомагає, ухиляється від виконання батьківських обов'язків. За весь час відповідач не цікавився здоров'ям дитини, її життям, не знає які у неї захоплення, абсолютно з нею не спілкується понад три роки. За викладених обставин позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно їхньої дочки [PERSON], [INFO]. В судове засідання учасники процесу не з'явилися. Від представника позивача [PERSON] за договором про надання правової допомоги [PERSON] до суду надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача, позов вони підтримують та просять задовольнити та у випадку неявки відповідача не заперечують проти заочного розгляду справи. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області до суду не з'явився без поважних причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом завчасно і належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Будь-яких заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без представника третьої особи на адресу суду не надходило. Однак, 12.01.2018 року начальник служби у справах дітей Калинівської районної державної адміністрації [PERSON] надіслала на адресу суду висновок Служби у справах дітей щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON]. Відповідач [PERSON] повторно (18.12.2017 року та 29.01.2018 року) в судове засідання не з'явився без поважних причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом завчасно та належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про отримання судових повісток про виклик до суду, які повернулись на адресу суду. Заяв про розгляд справи у його відсутність або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача та її представника, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думку представника позивача, викладену у наданій суду письмовій заяві, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Стаття 165 СК України визначає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частинами 2, 3 статті 10 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Судом встановлено, що сторони по справі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 16.12.2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 17.08.2010 року було розірвано, що підтверджується ксерокопією вказаного рішення (а.с. 4). В період шлюбу в сторін по справі народилась дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.07.2007 року (а.с. 5). Відповідно до ксерокопії довідки № 5630, виданої виконкомом Калинівської міської ради Вінницької області [PERSON], [INFO], проживає разом з матір'ю [PERSON], [INFO], та її чоловіком [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Згідно письмової характеристики, виданої ПП «Транспортна агенція «Возвард» на гр. [PERSON], вбачається, що вона працює в даному підприємстві на посаді фінансового директора з 01.11.2010 року по даний час, за місцем роботи характеризується як порядна та доброзичлива людина, користується авторитетом в колективі (а.с. 11). Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов [PERSON] від 25.09.2017 року, проведеного за адресою: Вінницька область, Вінницький район, с. Дорожне, вул. Зелена, 12, встановлено, що будинок цегляний, складається з чотирьох кімнат, опалення газове. В будинку зроблений ремонт, підтримується чистота та порядок, є телефон. Санітарно-гігієнічні умови підтримуються в гарному стані. Для виховання, розвитку та проживання дітей створено всі належні умови. Сім'я [PERSON] утримує підсобне господарство. За зазначеною адресою проживають та мають постійне місце реєстрації: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO], - дружина; [PERSON], [INFO], - син; [PERSON], [INFO], - дочка; [PERSON], [INFO], - мати; [PERSON], [INFO], - батько (а.с. 27). З ксерокопії характеристики, виданої виконавчим комітетом Дорожненської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 25.09.2017 року на ім'я [PERSON], [INFO], вбачається, що [PERSON] офіційно працевлаштований, працює водієм. За час проживання на території Дорожненської сільської ради Вінницького району Вінницької області зарекомендував себе з позитивної сторони, фактів порушення громадського порядку за ним не помічалось, поведінка в побуті та в громадських місцях добра. З сусідами та односельчанами гр. [PERSON] в хороших, дружніх стосунках. Скарг до сільської ради не надходило. Приводів в міліцію не мав. Компрометуючих матеріалів на нього в сільській раді немає (а.с. 28). Згідно ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, Органом опіки та піклування Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області надано висновок № 01-17-3030 від 22.11.2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Даний висновок було зроблено на підставі інформації, наданої гр. [PERSON], відповідно до якої, вона вказала, що перебувала у шлюбі з гр. [PERSON], від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO]. Шлюб з [PERSON] розірвано 17.08.2010 року. З часу розірвання шлюбу [PERSON] не приймає участі у вихованні доньки, не допомагає матеріально, ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не цікавиться її здоров'ям та навчанням.З пояснень, відібраних старшим інспектором з ювенальної превенції Калинівського ВП ГУНП у [PERSON], жительки [ADDRESS], та сусідів, які проживають поруч, щодо стану виконання батьківських обов'язків гр. [PERSON], відносно доньки [PERSON], [INFO], свекруха [PERSON] та сусіди пояснили, що не бачили, щоб гр. [PERSON] приїздив до своєї доньки [PERSON], цікавився її життям, приймав участь у вихованні дитини. Вихованням доньки займається мати, [PERSON] та її теперішній чоловік, [PERSON] Суд не бере до уваги, як докази у справі письмові пояснення [PERSON], тренерів відділення волейболу Калинівської ДЮСШ «Авангард» та [PERSON], які долучені до позовної заяви як «характеристики на гр. [PERSON]», оскільки такими не являються і крім того, жодні з цих пояснень не завірені відповідним чином. Відповідно до ст.121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 150 СК України закріплюється обов'язок батьків виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати до самостійного життя та поважати її. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 цього Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Крім того, в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Тому зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Викладені обставини та підтверджуючі їх докази свідчать про те, що відповідач [PERSON] неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки відносно малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] року народження, передбачені ст.ст.150-155, 180 СК України, а саме: її матеріально не утримує, не цікавиться навчально-виховним процесом, розвитком та станом здоров'я, переклавши виконання обов'язків обох батьків на матір дитини [PERSON].Крім того, перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу ніхто не чинив і не чинить, але батько свідомо не відвідує дитину та не цікавиться її життям. Аналізуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] тривалий час не виконує своїх обов'язків по вихованню й утриманню своєї малолітньої дочки [PERSON], [INFO] року народження,свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, що відповідно до ст.164 СК України дає суду законні підстави для задоволення позовної вимоги про позбавлення його батьківських прав відносно неї. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. При цьому, суд не порушив принципу процесуальної рівності сторін, оскільки повідомляв відповідача про судовий розгляд справи належним чином, пропонував подати заперечення, проте, відповідач вказаною пропозицію суду не скористалися, заперечень щодо позову та доказів на їх підтвердження не надав. Таким чином, позов підлягає задоволенню. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Також, у зв'язку з відсутністю клопотання позивача про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, суд вважає необхідним залишити їх за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved