Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просила визнати за нею право особистої власності на двохкімнату квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначила, що з 05.09.2003 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу вони мають спільну дитину - [PERSON] [INFO] . У період перебування у шлюбі нею була придбана двохкімнатна квартира [ADDRESS] . Дане майно було придбане в період шлюбу, але за її власні кошти. Кошти на придбання зазначеної квартири її батьки почали накопичувати ще до її шлюбу з [PERSON] та зберігалися в них, також були використані грошові заощадження її дідуся та бабусі. Ці обставини добре відомі відповідачу. У нотаріально посвідченій заяві [PERSON] визнав, що квартира придбана за її особисті кошти. Ухвалою суду від 27.08.2019 року провадження у справі відкрито. Ухвалою суду від 16.12.2019 року прийнята відмова позивачки та відповідача від представників. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач в судовому засіданні визнав позов в повному обсязі, не пояснив, що дійсно спірна квартира була придбана на особисті кошти позивачки. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 05.09.2003 року, що підтверджується свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.08.2015 року зазначено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Спірна квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів № 251-13/250-13/БВ від 07.03.2019 р., Договором бронювання від 07.03.2019 року, додатковим договором бронювання № МЖІ-80-КВ віл 16.02.2015 року, актом прийому-передачі квартири від 16.02.2015 року. Згідно копії заяви [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Козовою Ю.Ю. від 27.09.2019 року зазначено, що [PERSON] стверджує, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] придбана за особисті кошти його дружини [PERSON] , які були її особистими заощадженнями. Шлюбний договір між ними не укладався. Крім того [PERSON] надано нотаріально посвідчену заяву від 29.11.2019 року про те, що він підтверджує, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] придбана за особисті кошти його дружини [PERSON] , які були її особистими заощадженнями. Просить суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання особистою власністю майна (квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] ), придбаного в період зареєстрованого шлюбу між ним та [PERSON] в повному обсязі. Заява посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Гуменною А.А. Згідно частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Змістом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ч. 3 ст. 368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що квартира за адресою: [ADDRESS] , придбана [PERSON] за кошти, які належали їй особисто. Відповідач [PERSON] вказані обставини визнає, що виклав у нотаріально посвідчених заявах та підтвердив в судовому засіданні. Відтак, враховуючи той факт, що спірна квартира позивачем була придбана за її особисті кошти, а також визнання цих обставин та позовних вимог відповідачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення шляхом визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved