Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], третя особа Реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції, про визнання права власності та зобовязання вчинити певні дії. Згідно позовної заяви, позивач просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Миколаївка-1, вул. Центральна, 24, та зобовязати [PERSON], виконати зобовязання згідно умов договору про надання послуг, укладеного між позивачем та відповідачем від 13 жовтня 2015 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка №24-а, площею 0,032 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1221485600:02:004:0023, позивачем було самочинно переобладнано нерухоме майно, шляхом побудови на території земельної ділянки магазину та гаражу, за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Миколаївка-1, вул. Центральна, 24. Будь-які претензії, звернення, нарікання чи скарги з приводу самовільно збудованого позивачем майна з боку третіх осіб не надходили. На підставі ч. 5 ст. 376 ЦК України позивач просить визнати за ним право власності на вищезазначене нерухоме майно. Крім того, у позовній заяві [PERSON], зазначає, що 13 жовтня 2015 року між нею та [PERSON], було досягнуто усної згоди, що відповідач надасть позивачу послуги, направлені на введення в експлуатацію вищевказаного нерухомого майна, на виконання вказаного договору позивач передала [PERSON], грошові кошти в рахунок сплати вартості послуг у розмірі 7500 гривень. Однак відповідач до цього часу ухиляється від виконання зобовязання за договором від 13 жовтня 2015 року та не визнає право власності позивача на самочинно збудоване нерухоме майно, на підставі вищевикладеного, позивач просив суд зобовязати відповідача виконати зобовязання згідно умов договору про надання послуг, укладеного між позивачем та відповідачем від 13 жовтня 2015 року. Позивач у судове засідання не зявився, про дату та час його проведення був повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання теж не зявився, надавши суду заяву щодо розгляду справи без його участі. Третя особа в судове засідання не зявилася, про дату та час його проведення була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В судовому засіданні встановлено, що 13 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто усної згоди, відповідно до якої відповідач надасть позивачу послуги, направлені на введення в експлуатацію нерухомого майна, на виконання вказаного договору позивач передала [PERSON], грошові кошти в рахунок сплати вартості послуг у розмірі 7500 гривень. Відповідно до ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як зазначає позивач, [PERSON] не виконав умов договору про надання послуг від 13 жовтня 2015 року, укладеного між сторонами по справі. На підставі ч.ч. 1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Таким чином, аналізуючи вищезазначені норми права, суд вважає позовні вимоги в частині зобовязання відповідача виконати зобовязання згідно умов договору про надання послуг, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] було самочинно побудовано магазин та гараж на території земельної ділянки №24-а, площею 0,032 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1221485600:02:004:0023 по вул. Центральна у с. Миколаївка-1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області, яка належить їй на праві приватної власності. Стаття 16 Цивільного кодексу України гарантує захист цивільних прав та інтересів судом. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до\~ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються без належного дозволу або певним чином затвердженого проекту. Виходячи з викладеного, збудоване нерухоме майно є обєктом самочинного будівництва. Частиною 5 ст. 376 Цивільного кодексу України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. У відповідність до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.\~\~ Таким чином, аналізуючи вищезазначені норми права та враховуючи, що після переобладнання будівельні конструкції знаходяться в нормальному та задовільному стані, придатні для подальшої експлуатації за функціональним призначенням, претензій щодо проведення переобладнання від третіх осіб не надходило, воно не суперечить суспільним інтересам та не порушує права інших осіб, суд вважає позовні вимоги в частині визнання права власності на самочинне будівництво обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial