Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений 29.07.2006 ПН ХМНО Костенко С.А., реєстровий № 6669, скасувавши державну реєстрацію права власності відповідача [PERSON] на спірну квартиру, відшкодувати судові витрати. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Пелих Л.Д. підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Третя особа - ПН ХМНО Костенко С.А. у судове засідання не з`явилась, причини неявки в судове засідання не повідомила. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті доходить наступного. 29 липня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений ПН ХМНО Костенко С.А., реєстровий № 6669. [PERSON] вказує, що вона помилялась щодо природи укладеного правочину та вважала його договором довічного утримання, оскільки відповідач, який не є її родичем, зобов`язався надавати щорічно матеріальну допомогу, утримувати квартиру в належному стані, однак ключи від квартири обдарованому не передавались. З моменту підписання договору відповідач матеріальну допомогу їй не надавав, квартиру не утримує в належному стані. При цьому, [PERSON] продовжує проживати у спірній квартирі, сплачує за комунальні послуги, усі рахунки за комунальні послуги оформлені на її ім`я. Оскільки реального наміру на відчуження квартири у [PERSON] не було, що підтверджується фактом її проживання у спірній квартирі, остання вказує на помилку щодо обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти позовних вимог, подавши заяву про визнання позову, яка приймається судом, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи викладене, суд вважає, що наявні підстави для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] .. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст.ст. 141, 142 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved