Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з заявою, у якій просить: визнати [PERSON], 18.09.1972р.н., безвісно відсутнім. Заява мотивована тим, що заявниця є сестрою [PERSON], який у 1996 році пішов з дому та до цього часу про його місцезнаходження нічого не відомо. Відповідно до п.3 ч.2 ст.234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою. Відповідно до ч.2 ст.18 ЦПК України цивільні справи у судах першої інстанції розглядаються одноособово суддею, який є головуючим і діє від імені суду. За змістом ч.2 ст.18, ч.4 ст.234 ЦПК України справа про визнання фізичної особи безвісно відсутньою підлягає розгляду у складі одного судді і двох народних засідателів. Вказані положення відповідали правилам ч.4 ст.124 Конституції України у редакції, чинній до 29.09.2016р. Водночас, з 30.09.2016р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016р. №\~1401-VIII, яким внесено зміни до ст.124\~Конституції України. Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.124 Конституції України у редакції, чинній з 30.09.2016р., правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Народ безпосередньо бере участь у здійсненні правосуддя через присяжних. Таким чином, на цей час Конституція України не передбачає можливості участі народних засідателів у здійсненні правосуддя, а ч.1 ст.124 Конституції України прямо забороняє делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами. Аналогічно не передбачає інститут народних засідателів і Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №\~1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016р. Разом з тим, необхідні зміни до ч.2 ст.18, ч.4 ст.234 ЦПК України з метою приведення їх у відповідність до чинної редакції Конституції України внесені не були. Згідно з п.1 р.ХV «Перехідні положення» Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними в частині, що не суперечить Конституції України. Це саме стосується і набуття чинності законом про внесення змін до Конституції України. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що положення ч.2 ст.18 та ч.4\~ст.234\~ЦПК України фактично втратили чинність після набуття чинності вказаним Законом № 1401-VIII як такі, що не ґрунтуються на положеннях чинної Конституції. Аналогічна позиція щодо чинності ч.2 ст.18 та ч.4 ст.234 ЦПК України з 30.09.2016р. викладена у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.10.2016р. №21 «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) частини другої статті 18, частини четвертої статті 234 Цивільного процесуального кодексу України частині пятій статті 124, частині першій статті 127, частині четвертій статті 129 Конституції України». За змістом ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. З огляду на фактичну втрату чинності ч.2 ст.18 та ч.4 ст.234 ЦПК України з 30.09.2016р., а також враховуючи заборону ст.124 Конституції України делегування функцій судів іншим органам та особам, суд доходить висновку про наявність підстав для розгляду цієї справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою одноособово суддею на підставі ч.1 ст.18 ЦПК України, оскільки суперечливість національного процесуального законодавства не може бути підставою для відмови особі у праві на розгляд її справи судом упродовж розумного строку, яке гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Заявник надала суду заяву, у якій, зазначивши, що їй останнє місце роботи брата не відоме, просила справу розглядати за її відсутності та задовольнити. Заінтересована особа явку свого представника у судове засідання не забезпечила, проте звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності. Перевіривши викладені у заяві обставини та вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви з огляду на наступне. Як вбачається з заяви про визнання фізичної особи безвісно відсутньою тягло [PERSON], 18.09.1972р.н., є братом заявниці. Згідно з актом, затвердженим 01.07.2016р. головою Квартального комітету № 17, [PERSON] з 1996 року не проживає в квартирі № 1, яка розташована в м.\~Дніпрі по вул.\~Сибірській, буд. 106. Також даний факт підтверджується поясненнями свідків, [PERSON] та [PERSON], які були допитані у судовому засіданні. 10.04.2015р. та 23.09.2016р. заявник зверталась до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з метою вжиття заходів щодо встановлення місцезнаходження її брата [PERSON], проте в ході проведення розшукових заходів його місцезнаходження не встановлено. Згідно з ст.247 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. З заяви [PERSON] вбачається, що метою визнання її брата безвісно відсутнім, є прийняття спадщини після смерті батьків. Відповідно до ч.1 ст.43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про достатність зібраних доказів та строку відсутності за місцем проживання [PERSON], 18.09.1972р.н., для визнання його безвісно відсутнім. На підставі викладеного,

Outcome: approved