Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, [PERSON] , належать житловий будинок та земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташовані за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані відповідачі, при цьому [PERSON] фактично у будинку ніколи не проживав, а [PERSON] як колишній співмешканець померлої [PERSON] на теперішній час проживає у житловому приміщенні. Водночас, добровільно знятись з реєстраційного обліку місця проживання відповідачі відмовляються. До того ж, на вимогу позивачки [PERSON] з будинку не виселяється. У зв`язку з викладеним [PERSON] не може користуватись та розпоряджатись належним їй майном, тому змушена звернутись до суду та просить усунути їй перешкоди в користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням, та виселити [PERSON] з будинку. Ухвалою суду від 12 серпня 2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 02 вересня 2020 року. 02.09.2020 сторони у підготовче судове засідання не з`явились, від позивачки надійшла заява, в якій вона просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, проти позову не заперечував. [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. У зв`язку з викладеним підготовче судове засідання відкладено на 18.09.2020. 18.09.2020 [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, однак 08.09.2020 надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, проти позову не заперечував. Дослідивши матеріали справи, оцінивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи та докази, суд доходить таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Григор`євою О.Л. 13.07.2020, зареєстрованого в реєстрі за № 192, являється власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-8). Згідно з довідкою № 629 від 16.07.2020, виданою виконкомом Варварівської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області, у вказаному житловому будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у будинку колишнім власником та не належать до членів сім`ї позивачки, проте добровільно на вимогу нового власника майна [PERSON] з реєстраційного обліку місця проживання знятись відмовляються, а [PERSON] також не виселяється з житла. Вказаними діями відповідачі перешкоджають [PERSON] у здійсненні нею права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним нерухомим майном. Проти позовних вимог та вказаних обставин [PERSON] та [PERSON] не заперечували, що по суті є визнанням позову. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР та передбачають правомочності щодо використання житла для особистого проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Наведені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 р у цивільній справ № 6-709цс16. За таких обставин, враховуючи, що відповідачі не належить до членів сім`ї позивачки, визнають позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає необхідним задовольнити позов та визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , а також виселити [PERSON] з вказаного житлового приміщення. Згідно з ч.ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як виходить з платіжних квитанцій № ПН1598259 від 23.07.2020 та № ПН598266 від 23.07.2020 позивачка сплатила за подання до суду позову судовий збір на загальну суму 1 681,60 грн. (а.с. 1,2). Оскільки відповідачі визнали позовні вимоги в повному обсязі на стадії підготовчого провадження, тобто до початку розгляду справи по суті, суд вважає можливим повернути [PERSON] з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого за подання позову до суду, що складає 840,80 грн. Також відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь [PERSON] у рівних частках судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved