Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу неповнолітньому [PERSON], [INFO] на оформлення паспорта для виїзду за кордон, та на виїзд за кордон України за відсутності згоди і супроводу батька [PERSON] до досягнення [PERSON], [INFO] шістнадцятирічного віку, в наступні країни світу: Російська Федерація, Туреччина, Греція, Єгипет, Болгарія, Чорногорія, Ізраїль. В позовній заяві в підтвердження позовних вимог позивач зазначила, що 22.11.2008 року вона вийшла заміж за [PERSON] і прожила з ним спільно до травня 2010 року. Рішенням Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 26.10.2011 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. З травня 2010 року сторони разом не проживають, а непонолітній син [PERSON] проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні. Матеріальну допомогу на утримання сина відповідач добровільно не надавав. Рішенням Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 13.09.2011 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.05.2011 року до повноліття сина. Але навіть після рішення суд відповідач не надає матеріальної допомоги сину. Так станом на 01.04.2017 року сума заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] складає 59748,60 грн. В даний час [PERSON] з сином перебувають на обліку як внутрішньо переміщені особи і змушені проживати в орендованому житлі. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Позивач зазначає, що на відміну від батька дитини, вона турбується про здоров'я і розвиток дитини, тому бажає і має таку можливість тимчасово на короткострокові терміни виїжджати з сином на відпочинок за кордон з метою оздоровлення дитини та розширення його світогляду до Російської Федерації, Туреччини, Греції, Єгипту, Болгарії, Чорногорії, Ізраїлю. Крім того батько позивачки та дідусь її сина [PERSON] є громадянином Російської Федерації та проживає [ADDRESS]. Тому виникає потреба у поїздках до Російської Федерації, щоб побачитись з батьком, а дитині з дідусем. Відповідач [PERSON] уникає спілкування з позивачем, таким чином відмовляє їй у наданні своєї згоди на оформлення паспорту для виїзду за кордон сину та наданні дозволу на його виїзд за кордон. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явились, відповідно до поданих ними заяв вони просить розглядати справу без їх участі, позов підтримують в повному обсязі та не заперечують проти винесення заочного рішення. Так, як відповідач в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений у встановленому порядку, від нього до суду не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, згідно ст. 224 ЦПК України, суд вважає необхідним ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, так як позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що сторони належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів не здійснюючи фіксування судового процесу. Перевіривши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоводенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. За приписами ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. Згідно вимог ст. ст. 154, 155 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом ч.1 ст.3, ст.18 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 СК України усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За приписами ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають сина [PERSON], [INFO], який після розірвання між сторонами шлюбу постійно мешкає разом з позивачем. Батько позивачки проживає в Російській Федерації, в зв'язку з чим їй з сином потрібно його провідувати. Крім того позивач бажає оздоровлювати свого сина та розширювати його кругозір відвідуванням різних країн, таких як Російська Федерація, Туреччина, Греція, Єгипет, Болгарія, Чорногорія, Ізраїль. Батько дитини - відповідач у справі уникає спілкування з позивачкою, тим самим відмовляється надати згоду на тимчасові виїзди дитини за межі України. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-XІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Враховуючи, що батько дитини ігнорує спілкування з дитиною та його матір'ю [PERSON], тим самим відмовляється надати згоду на надання дозволу на оформлення паспорта для виїзду за кордон та на тимчасові виїзди дитини за межі України та враховуючи інтереси дитини, суд вважає за необхідне надати дозвіл неповнолітньому [PERSON], [INFO] на оформлення паспорта для виїзду за кордон, та на виїзд за кордон України за відсутності згоди і супроводу батька [PERSON] до досягнення [PERSON], [INFO] шістнадцятирічного віку, в наступні країни світу: Російська Федерація, Туреччина, Греція, Єгипет, Болгарія, Чорногорія, Ізраїль на короткочасні терміни які не можуть перевищувати тридцяти днів на одну поїздку з обов'язковим його поверненням до України.

Outcome: partial