Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, в якій просила визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю. Свою позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що спільне життя з відповідачем не склалось через несумісність характерів та наявність різних поглядів на принципи ведення сімейного побуту, виховання дитини та розподіл сімейних прав та обов`язків. Відповідач останній рік мало приділяв уваги дитині та майже не приймав участі в утриманні дитини. У зв`язку з чим [PERSON] була вимушена звернутись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. Натомість, відповідач звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Разом з тим, позивач вважає, що між сторонами залишилось не вирішеним питання про встановлення місця проживання дитини. Ухвалою суду від 18.03.2019р. відкрито провадження по вищевказаній справі. 26.04.2019р. відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що будь-яка розмова про згоду місця проживання дитини між сторонами ніколи не виникала, оскільки дитина з моменту окремого проживання сторін як до розлучення проживала з позивачем, так і після розлучення проживає з позивачем. Жодних перешкод відповідач не вчиняв та не вчиняє щодо місця проживання доньки. Натомість відповідачем було направлено на адресу позивача лист з проханням спільно узгодити виховання дитини та скласти відповідний письмовий договір, в якому буду прописані всі питання спільного виховання доньки, додаткова матеріальна допомога при навчанні дитини, придбання одягу, ліків, шкільного інвентарю тощо. Крім того, відповідач ніколи не заперечував та не заперечує проти проживання дитини з позивачем та не виникало жодних розмов чи сварок щодо проживання дитини з матір`ю, оскільки відповідач розуміє, що мама для дитини є дуже необхідною, особливо в такому маленькому віці (а.с.38-42). 20.08.2019р. до суду надійшов висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини (а.с.80-82) Ухвалою суду від 10.09.2019р. закрито підготовче засідання по справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с.92) В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просили про її задоволення. Відповідач та його представник в судовому засіданні стверджували про відсутність у сторін спору щодо визначення місця проживання дитини, оскільки батько ніколи не заперечував щодо визначення місця проживання доньки разом з матір`ю. Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши, наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 22.02.2008 року в Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.02.2019р. (а.с.9). Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження (а.с.10). Відповідно до висновку Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 19.08.2019р. 102103/37-6717, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 15.08.2019р. №14) (а.с.80-82). Суд не приймає пояснення відповідача та його представника, які в судовому засіданні стверджували про відсутність спору між сторонами про визначення місця проживання дитини, враховуючи ч.1 сь. 4 ЦПК УКраїни, яка передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створювати реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Враховуючи надані в судовому засіданні пояснення позивача, яка просила визначити місце проживання дитини разом з собою та пояснення відповідача, який зазначив, що враховуючи вік дитини, він ніколи не заперечував щодо проживання її з матір`ю, а також всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задоволення гармонійного розвитку її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, враховуючи вік малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка на день ухвалення рішення не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, що буде відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved