Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк Олени Василівни про визнання правочину у вигляді договору про розірвання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Позов мотивовано тим, що 31.10.2010 року, між [PERSON] і [PERSON] був укладений шлюб. Після одруження вони проживали однією сім'єю та вели спільне господарство у спільній квартирі за адресою - [ADDRESS]. [INFO] у шлюбі в них народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] видане 22.07.2014 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №2751. [PERSON] і [PERSON] не зійшлись характером та поглядами на життя, у зв'язку із чим між нами виникали суперечки та постійні сварки. Шлюбні відносини між нами були фактично припинені. Спільне господарство не ведеться. 03.09.2015 р. позивачем було подано позовну заяву про поділ спільного майна подружжя справа. Під час розгляду справи позивачем було подано заяву про забезпечення позову, яка була задоволена частково ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2015 року накладено арешт на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON], шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію, перереєстрацію, здійснювати його відчуження, дана ухвала не оскаржувалась та набула законної сили. Проте в подальшому [PERSON] звернувся до [PERSON] із проханням про примирення. В результаті цього вони свої позови залишили без розгляду і дійсно намагались примиритись, проте примирення тривало не більше ніж декілька тижнів, а в подальшому продовжувались постійні сварки. 28 січня 2016 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Не дивлячись на ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру 26 жовтня 2015 року Відповідач [PERSON] її відчужив на свого вітчима [PERSON] На сьогоднішній день вони з Відповідачем не домовились про порядок поділу майна, у Вінницькому міському суді Вінницької області слухається справа про поділ спільного майна подружжя. Наведене змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали за обставин викладених в позові, просили їх задовольнити та визнати недійсним договір про розірвання договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 3030 укладений 26 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, хоча про розгляд справи повідомлявся завчасно та належним чином. Суд, вирішив справу розглянути у його відсутність. Третя особа приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. в судове засідання не з'явилась, надіслала до суду заяву в якій просить суд справу розглянути у її відсутність. Суд вирішив справу розглянути у її відсутність. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 31.10.2010 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції. Під час шлюбу [PERSON] і [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS], що являється їхнім спільним майном подружжя. Твердження, що квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя не заперечується відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому вищезазначене майно є нашою спільною сумісною власністю, оскільки було набуте нами у період шлюбу за наші спільні кошти. У відповідності до вимог ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Крім того, ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до вимог ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що майно, спір щодо якого розглядається судом, було придбано сторонами в період шлюбу та відповідно є об'єктом права спільної сумісної власності, що не заперечується сторонами, а тому позов підлягає до задоволення, оскільки є обґрунтований та підставний. На підставі викладеного та

Outcome: approved