Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право особистої приватної власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власницею квартири [ADDRESS] , та вказала, що право власності на зазначену квартиру набуте нею наступним шляхом. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.12.2014 року визнано за [PERSON] (батьком позивачки) право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] у порядку поділу сумісного майна подружжя та 1/6 частину квартири за тією ж адресою у порядку спадкування за законом після смерті дружини, померлої [INFO] . Крім того визнано право власності по 1/6 частини тієї ж квартири в порядку спадкування за законом після смерті матері за позивачкою та її братом [PERSON] . Після смерті батька [PERSON] , [INFO] відкрилась спадщина, але за життя спадкодавцем було складено заповіт на користь позивачки, таким чином вона успадкувала 2/3 частини квартири. Таким чином, [PERSON] стала власницею 5/6 частини квартири. Далі, враховуючи, що брат позивачки, спадкоємець іншої 1/6 частки тієї ж квартири, не приймав участі в утриманні квартири, комунальні платежі не сплачував, жодного разу не проявляв бажання щодо користування помешканням, всі витрати щодо утримання помешкання, сплату послуг за утримання будинку, комунікацій, інших платежів, несла [PERSON] , вона вимушена була звернутися до суду з позовом про припинення права на частку у спільному майні та визнанні права власності на 1/6 частку квартири. 24.01.2019 року по справі було ухвалено рішення Фрунзенським районним судом м. Харкова, відповідно до змісту якого позовні вимоги позивачки задоволено в повному обсязі, визнано право власності на 1/6 частки квартири за позивачем, присуджено на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості належної йому 1/6 частки квартири у розмірі 98801 грн. Таким чином, [PERSON] є єдиною власницею квартири [ADDRESS] , але наразі не має змоги повністю реалізовувати своє право власності, оскільки майно, набуте нею 21.01.2019 року на підставі рішення суду є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, адже кошти, які є грошовою компенсацією вартості частки квартири та присуджені [PERSON] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивач зазначила, що 22.11.1997 року уклала шлюб з [PERSON] , але шлюбні відносини фактично припинилися за ініціативою відповідача, який майже 8 років не мешкає разом з позивачкою та їхніми спільними дітьми. Крім того, місце мешкання і перебування відповідача їй невідомо, оскільки відсутній будь-який зв`язок з ним. Спільне господарство не ведеться, позивачка самостійно утримує дітей. Грошові кошти, які були внесені [PERSON] на депозитний рахунок Фрунзенського районного суду м. Харкова у якості грошової компенсації вартості 1/6 частки квартири у розмірі 98801 грн., були подаровані їй батьком, які він отримав після продажу дачного будинку та автівки перед смертю. Враховуючи викладене, [PERSON] змушена звернутися до суду з позовом для захисту своїх прав. Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23.01.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харків від 21.04.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Іванюченко В.В. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав у повному обсязі та зазначив, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, проте не проживають разом з 2012 року, спільне господарство не ведуть. Кошти, які були сплачені позивачкою у якості грошової компенсації вартості 1/6 частки квартири, у розмірі 98 801 грн. є особистими коштами позивачки. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.12.2014 року визнано за [PERSON] право власності на 1/ 2 частину квартири [ADDRESS] у порядку поділу сумісного майна подружжя, та право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті дружини, [PERSON] , померлої [INFO] . Також визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/6 частини квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті матері, [PERSON] , померлої [INFO] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, реєстраційний № 473 від 21.06.2017 року, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лукашенко Ж.В., спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , 1941 року народження, який помер [INFO] , а саме - 2/3 частки в праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] , є його донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.01.2019 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності задоволено. Припинено право власності [PERSON] на 1/6 частку у спільному майні, а саме: квартирі [ADDRESS] , та визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] , присудивши на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості належної йому 1/6 частки квартири [ADDRESS] у розмірі 98801 грн., внесені [PERSON] на депозитний рахунок Фрунзенського районного суду м. Харкова № 37318098006674, код отримувача 26281249, код банку отримувача: 820172, банк отримувача: Держказначейська служба України м. Київ, згідно квитанції від 28.11.2018 року № 4. Позивачка [PERSON] , маючи намір продати вказану квартиру, звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шевцова С.О. з приводу посвідчення договору купівлі-продажу квартири. Проте, згідно листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шевцова С.О. № 5/01-16 від 14.02.2020 року, їй було відмовлено на підставі того, що відповідно до відомостей, що містяться в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про шлюб та відмітки у паспорті громадянина України, [PERSON] перебуває у шлюбі з 22.11.1997 року з громадянином КНР [PERSON]. Оскільки за нею визнано право власності на 1/6 частку зазначеної квартири, шляхом присудження на користь відповідача грошової компенсації вартості належної йому 1/6 частки квартири у розмірі 98801 грн., котрі було внесено нею на депозитний рахунок Фрунзенського районного суду м. Харкова, то для посвідчення будь-якого договору про відчуження майна (квартири) їй необхідно надати або нотаріально засвідчену згоду її чоловіка на відчуження майна або Рішення суду, що набуло законної сили, щодо визнання за нею права особистої приватної власності на 1/6 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 22.11.1997 року Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб 22.11.1977 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 2197. Згідно частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Змістом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 61 СК України - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ч. 3 ст. 368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено та відповідачем не заперечується, що за [PERSON] визнано право власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] , на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.01.2019 року шляхом присудження на користь відповідача грошової компенсації вартості належної йому 1/6 частки квартири у розмірі 98801 грн., котрі було внесено нею на депозитний рахунок Фрунзенського районного суду м. Харкова та грошові кошти, належали позивачу [PERSON] особисто. Відповідач [PERSON] , в особі представникаадвоката Іванюченко В.В. вказані обставини визнає, що підтвердив в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування (а отже і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, враховуючи той факт, що спірна частина квартири позивачем була придбана за її особисті кошти, а також визнання цих обставин та позовних вимог відповідачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення шляхом визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] . Питання про стягнення судових витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Згідно наявної в матеріалах справи квитанції № 6 від 17.01.2020 року, під час звернення до суду з вказаним позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 988,10 грн. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в загальній сумі 988,10 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved