Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом в обґрунтування якого зазначила, що в період шлюбу з [PERSON] народила доньку [PERSON], [INFO] Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05.05.2017 шлюб між сторонами розірвано, проте ще до офіційного розлучення, а саме з лютого 2016 року сторони проживають окремо, так як відповідач пішов з сім'ї заради іншої жінки, залишивши позивача з восьмимісячною на той час дитиною на руках, без грошей, власного житла, роботи. З того часу відповідач з позивачем та їх донькою не спілкується, вихованням, оздоровленням та забезпеченням умов проживання останньої не займається, участі в утримання доньки не приймає. На теперішній час на тимчасово окупованій території у м. Горлівка Донецької області, звідки сторони переїхали до м. Харкова на початку антитерористичної операції, позивч має власне житло, там проживають батьки, дідусь та бабуся [PERSON], а також мати, бабуся та дід відповідача, з якими позивачка має гарні стосунки, проте не може ні навідатись до свого власного житла, ні навідати родичів разом з дитиною, так як відповідач на неодноразові звернення до нього з проханням надати дозвіл на виїзд доньки за межі України не відповідає. Крім того, у позивача є родичі у Росії, Чорногорії, Ізраїлі, які запрошують до себе; позивач має бажання і можливість навідати їх, а також відпочити за кордоном у Туреччині, Єгипті чи Грузії, проте через відсутність дозволу відповідач на виїзд їх малолітньої дитини за кордон не може цього зробити. Враховуючи, що відповідач чинить перешкоди в наданні дозволу на виїзд доньки за кордон позивач просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з малолітньою донькою [PERSON] без згоди та супроводу батька на тимчасово неконтрольовану українською владою територію, а також за кордон, а саме до м. Горлівка Донецької області, Російської Федерації, Чорногорії, Ізраїлю, Туреччини, Єгипту та Грузії на два роки від дня набрання рішенням суду законної сили з обов'язковим поверненням на територію України. До суду представник позивача подала заяву в якій просила розглянути справу у свою та позивача відсутність, задовольнити позов. Проти ухвалення заочного рішення заперечувала. Відповідач до суду не з'явився, про дату й час слухання справи сповіщався належним чином за місцем фактичного проживання/перебування, причини неявки не повідомив, що не є перешкодою для розгляду справи. Суд, дослідивши надані докази, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: позивач та відповідач, шлюб між якими розірвано згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 05.05.2017, є батьками [PERSON], [INFO], яка на теперішній час проживає разом з матір'ю (а.с. 5-16). Наявність у власності позивача нерухомості у м. Горлівка Донецької області підтверджується документами (а.с. 17-25). Не підлягає сумніву й факт неодноразових звернень позивача до відповідача через соціальні Інтернет мережі та за допомогою СМС-повідомлень з проханням як надати допомогу на утримання доньки, так і надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без супроводу батька, що підтверджує викладені в позові обставини (а.с. 26-35). Разом з тим слід зазначити, що в ст. 141 СК України закріплено правило, згідно якого мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Підпунктом 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 № 57 з наступними змінами виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Аналіз зазначених нормативно-правових актів дає привід для висновку, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька на майбутнє, без визначення конкретної держави прямування та часу перебування дитини в такій державі суперечить нормам, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею, та, зокрема, приймати участь у вирішенні питань необхідності чи доцільності виїзду дитини за кордон у кожному конкретному випадку. Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у тих межах, в яких вони заявлені. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed