Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір позики, укладений між нею та [PERSON] 28.12.2013 року. В обгрунтування позову зазначено, що 28.12.2013 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою. В абзаці першому розписки зазначено, що [PERSON] отримала від [PERSON] 5000,00 доларів США, також прописано, що [PERSON] повинна виконувати своє зобовя`зання у іноземній валюті. Таким чином, згідно розписки договір позики було укладено в іноземній валюті, а не в національній, як це повинно бути, де після цього, за бажанням сторін може бути прописано суму у іноземній валюті і те, що ця сума є еквівалетною до національної, але ця форма була порушена, що в свою чергу тягне за собою відхилення від норм законодавства, чинного на момент укладення договору. Виходячи з того, що ці відносини визначаються як платіж і укладені в іноземній валюті, вони підпадають під керування Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» і являють особою, згідно абз. 2 п. 2 ст. 1 Декрету, валютні операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності. Також, відповідно до ПП ВСУ від 30.05.2012 року, грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Представник позивача в судове засідання 11.05.2017 року не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В додаткових письмових поясненнях до позову зазначив, що позовна вимога [PERSON] грунтується на тому факті, що сума позики переходила безпосередньо у вигляді іноземної валюти, тобто у вигляді банкнот, емітованих уповноваженим органом іноземної держави, а саме доларів США. Факт передачі суми позики у доларах США прямо зафіксовано у розписці. Крім того, заявляючи позов про стягнення боргу за договором позики, в якому просить стягнути з [PERSON] грошові кошти, відповідач також вказала у цьому позові, що позичила саме 5825,00 доларів США. Також боргова розписка є підтвердженням факту передачі предмету позики. Тобто, головна функція боргової розписки зафіксувати характеристики предмету позики. Так, законодавство передбачає можливість визначити розмір грошового зобов'язання сторони в еквіваленті до іноземної валюти. Проте із розписки, виданої на виконання опорюваного договору, не вбачається, що відповідачем передано гривневий еквівалент 5825,00 доларів США, та не визначено розміру такого гривневого еквіваленту. Крім того, як вбачається з розписки, остання у початковому вигляді не містила жодної згадки про гривневий еквівалент. Тим не менш, усвідомлюючи неправомірність валютної операції, з огляду на те, що оригінал розписки з моменту його складення зберігався у відповідача, останньою, ймовірно, було вжито заходів, внаслідок чого в оригіналі розписки з`явилося виправлення перед зазначенням суми позики з текстом «еквівалент». Ця обставина свідчить про недостовірність відомостей, зафіксованих в борговій розписці. Про недостовірність цього документу свідить також і те, що відрязняються сума позики, зазначена цифрами, та сума, продубльована словами. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та дату судового розгляду повідомлялась належним чином, надала заяву, в якій зазначила, що в судові засідання по даній справі з'являтись не має можливості у зв`язку із станом здоровя. Також [PERSON] надала письмові заперечення проти позову, в яких просила в задоволенні позову відмовити. В обгрунтування заперечень зазначила, що з громадянкою [PERSON] вона ніколи ніяких договорів, у тому числі і позики на 5000,00 доларів США, не укладала. У позивача та її представників не має і не може бути оригіналу такої розписки чи будьякої іншої. З нерозбірливої копії розписки, долученої до вказаної вище позовної заяви, вбачається, що прізвище особи, яка її написала, не має нічого схожого з прізвищем «Лубенська», сума отриманих коштів особою, що написала розписку, відрізняється від суми, вказаної у позовній заяві [PERSON] Наприкінці розписки є запис особи, що кошти вона отримала і розписку склала особисто. Твердження позивача, що борг по вказаній розписці мав повертатись у доларах США, а не гривні, знаходиться у протиріччі з текстом копії долученої розписки, де вказано, що виплати проводяться в еквіваленті до долару США. Положення чинного законодавства України не містять заборони на визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з копії розписки, наданої позивачем, 28.12.2015 року [PERSON] отримала в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 5000,00 доларів США, та зобов'язувалась повернути зазначену суму коштів готівкою по курсу продажу долара США, який буде встановлений НБУ станом на день повернення боргу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 1043 ЦК України договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Частиною першою ст. 192 ЦК України також передбачено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, частиною другою ст. 533 ЦК України передбачено можливість визначення зобов`язання в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Аналогічні правові позиції висловлено і Верховним Судом України. Так, Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-79цс14, в якій предметом спору були правовідносини позики, яка надавалась в доларах США, зроблено наступні правові висновки (постанова від 02.07.2014 року). Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Вказані правові висновки є обов`язковими для судів. За таких обставин суд приходить до висновку, що визначення у вказаному вище договорі позики умов щодо отримання позики в доларах США та її повернення в національній валюті України не суперечить нормам цивільного законодавства, в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання договору позики недійсним на підставах, визначених позивчем. Всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що в розписку внесено виправлення та недостовірні відомості. Крім того, вказана обставина не може бути підставою для визнання недійсним всього правочину, про що заявлено позовні вимоги. Розбіжності в розписці в частині зазначенні суми позики цифрами та прописом, не можуть бути підставою для визнання договору позики недійсним. При цьому розмір зобов`язання, що виникло з умов договору позики, в разі наявності з цього приводу спору, підлягає встановленню, зокрема, судом шляхом тлумачення змісту розписки та оцінки інших доказів в їх сукупності в разі в разі звернення заінтересованої сторони до суду з метою його вирішення. Також суд звертає увагу, що в судовому засіданні 18.01.2017 року, в якому був присутнім представник позивача, судом було звернуто увагу представника позивача на ту обставину, що матеріали справи не містять даних щодо зміни прізвища позичальника [PERSON] на [PERSON], та роз`яснено, що на підтвердження вказаної обставини суду може бути надано свідоцтво про шлюб або витяг з реєстру реєстрації актів цивільного стану щодо зміни прізвища. Після 18.01.2017 року по справі було призначено 4 судових засідання, проте представник позивача в судові засідання не з`являвся та документи, що підтверджують зміну прізвища позичальника [PERSON] на [PERSON], суду не надав. Таким чином, розглядаючи справу на підставі наданих доказів, суд позбавлений можливості встановити, що у зв`язку із укладенням вказаного вище договору позики між [PERSON] та [PERSON] порушено права позивача [PERSON] Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed