Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], Комунарського районної адміністрації Запорізької міської ради, [PERSON], треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, ТОВ «ЗМБТІ», приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання незаконним розпорядження про приватизацію квартири та свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. 01.01.2008 року в квартирі [ADDRESS] були зареєстровані та мали право постійного проживання наймач квартири - [PERSON], невістка наймача - [PERSON] та вона, як онука наймача. 27.02.2008 року Комунарська районна адміністрація Запорізької міської ради прийняла розпорядження про приватизацію вказаної квартири та видала тільки [PERSON] свідоцтво про право власності на житло, оскільки [PERSON] та [PERSON] були зняв з реєстраційного обліку на підставі заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.01.2008 року, яке було скасовано ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.06.2008 року, а 21.12.2010 року позов було залишено без розгляду. 07.03.2008 року [PERSON] продала спірну квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.11.2011 року було замінено первісного відповідача - Комунарську районну адміністрацію Запорізької міської ради належним відповідачем виконавчим комітетом Запорізької міської ради та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, ОП «ЗМБТІ», приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] Справа неодноразово розглядалася судами різних інстанції. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.09.2012 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2012 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25.04.2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2014 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON]. З огляду на вищевикладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просить суд визнати незаконними розпорядження № 395р від 27.02.2008 року Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради про приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] на ім'я [PERSON] та свідоцтва про право власності на житло № 28677 від 27.02.2008 року, видане Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради на ім'я [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру на ім'я [PERSON], здійснену ОП «ЗМБТІ» на підставі свідоцтва про право власності на житло № 28677 від 27.02.2008 року.; визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири за адресою: [ADDRESS], укладений 07.03.2008 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру на ім'я [PERSON], здійснену ОП «ЗМБТІ» на підставі договору купівлі - продажу від 07.03.2008 року; витребувати у [PERSON] та передати [PERSON] квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] уточнений позов підтримали з підстав, викладених у позові, просили суд задовольнити його у повному обсязі. Представник відповідача виконавчого комітету Запорізької міської ради суду пояснила, що підставою для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам діючого законодавства та компетенцій органу, який видав акт. До повноважень районної адміністрації відноситься приватизація житла, а саме підготовка документів. У 2008 році до відділу приватизації звернулася [PERSON], яка подала документи, з яких вбачалося, що вона єдина зареєстрована у квартирі [ADDRESS]. Таким чином, у районної адміністрації були підстави для приватизації вказаної квартири на ім'я [PERSON] та видачу свідоцтва про право власності На підставі наданих документів відбулася приватизація. Вважає, що на той момент приватизація відбулася законно, з додержанням всіх вимог, а тому підстав для її скасування не вбачає. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечувала, пояснивши суду, що згідно ордеру від 23.10.1982 року наймачем спірного житла і суб'єктом приватизації була [PERSON] У лютому 2003 року позивач разом з матір'ю добровільно виїхали зі спірної квартири на постійне місце проживання на іншу адресу, тобто на момент приватизації вони мешкали за іншою адресою. Доказів того, що позивача вигнав [PERSON] суду не надано, до міліції з цього приводу не зверталися, з позовом про вселення позивач до суду не зверталася. Щодо визнання договору купівлі - продажу недійсним пояснила наступне. Спірна квартира [PERSON] була придбана у [PERSON], квартира потребувала ремонту. В листопаді 2008 року [PERSON] стало відомо, що існує спір щодо вказаної квартири, однак на момент укладення договору купівлі - продажу підстав для визнання договору недійсним не було. Власником вказаної квартири [PERSON] була 4 роки. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечувала у повному обсязі. Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] проти позову заперечували з тих підстав, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і, відповідно, номінальну вартість житлового чека незалежно від того відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком. Наймачем житла і суб'єктом приватизації була [PERSON], яка наймала до приватизації, згідно ордеру № 3787 від 23.10.1982 року, квартиру [ADDRESS], житловою площею 27,8 кв.м. та загальною площею 42,7 кв.м. Отже, використавши житловий сертифікат на 21 кв.м. безоплатної приватизації житла та сплативши за надлишок площі за 6,8 кв.м., що підтверджується оспорюваним розпорядженням про приватизацію, відповідач [PERSON] позбавлена можливості в подальшому отримати ще один житловий чек, так як норми чинного законодавства такого не передбачають. Крім того, позивач не проживала в квартирі на момент приватизації, її згода на приватизацію не вимагалася і не зазначена у приватизаційних документах. Також суду пояснили, що свідоцтво про право власності № 28677 від 27.02.2008 року видане згідно чинного на той час тимчасового порядку положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 28 січня 2003 року № 6/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 січня 2003 року за № 66/7387, і позивач у заявленій позовній заяві не зазначив жодної підстави для визнання такого свідоцтва незаконним. Щодо третьої вимоги пояснили, що позивач, відповідно ч. 5 ст. 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» № 586-XIV від 09.04.1999 року, не вимагає скасування вказаного розпорядження, а суд, відповідно до ст. 11 ЦПК України, позбавлений можливості виходити за межі заявлених позовних вимог як і змінювати їх. Щодо четвертої вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07.03.2008 року, укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON] зазначили, що остання є добросовісним набувачем. Остання ж вимога тісно пов'язана з передостанньою і за неможливості задоволення позову щодо визнання договору недійсним за відсутності таких підстав недійсності, то і в задоволенні останньої вимоги має бути відмовлено. Треті особи ТОВ «ЗМБТІ» та приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що за вказаною адресою по [ADDRESS] вона проживає з 2003 року і інших мешканців, окрім чоловіка на ім'я [PERSON], вона там жодного разу не бачила. З весни 2013 року у вказаній квартирі мешкає родина [PERSON]. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що на цей момент вона працює в агентстві ПП «[PERSON]». Саме вона продала спірну квартиру родині [PERSON]. На момент продажу квартири агентство перевіряло документи на право власності, хто зареєстрований у вказаній квартирі та заборгованість по комунальним послугам, а нотаріус перевіряла чи є заборони або арешт майна. На момент укладання договору купівлі - продажу у вказаній квартирі ніхто не був зареєстрований, були тільки борги за комунальні послуги, які в подальшому продавцями були сплачені. Свідок [PERSON] суду пояснив, що спірну квартиру вони разом з дружиною придбали у квітні 2013 року, зробили ремонт та проживають в ній на цей час. Ані родину [PERSON] ані родину [PERSON] він не знає. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючі всі надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 23 жовтня 1982 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради народних депутатів [PERSON] було надано обмінний ордер № 3787 (т.1 а.с.110-111) на вселення до квартири [ADDRESS], згідно з яким право на проживання у вказаній квартирі, окрім наймачки [PERSON], отримали члени її сім'ї - сини [PERSON] та [PERSON]. Згодом у зазначену квартиру вселилися в установленому порядку [PERSON] як невістка - дружина сина наймачки [PERSON] та [PERSON], як онука наймачки. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2008 року (т.1 а.с.101) позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - служба громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Комунарського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, було задоволено. Визнано відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS], зобов'язано СГІРФО Комунарського РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку у зазначеній квартирі. Розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради № 395р від 27 лютого 2008 року «Про приватизацію житла за адресою: [ADDRESS] було передано у приватну власність [PERSON] (т.1 а.с.124). 27.02.2008 року [PERSON] було видано свідоцтво № 28677 про право власності на цю квартиру (т.1 а.с.127). 07 березня 2008 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий № 782) (т.1 а.с.126), відповідно до якого [PERSON] набула право власності на вказану спірну квартиру, яке було зареєстроване ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 05.05.2008 року. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2008 року у справі № 2-п-17/08 (т.1 а.с.102) заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2008 року було скасоване, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2010 року у справі № 2-168/2010 (т.1 а.с.109) позовну заяву [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням було залишено без розгляду. Таким чином, підстава, за якою [PERSON] та [PERSON] були позбавлені права користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS] і зняті з реєстрації місця проживання у цій квартирі, була скасованою, а отже, заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2008 року щодо [PERSON] та [PERSON] на час приватизації 27 лютого 2008 року спірної квартири не набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 1, ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир (будинків) шляхом передання їм цих квартир (будинків) у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї на підставі рішення відповідного органу приватизації. Оскільки на момент прийняття рішення про приватизацію квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] фактично не втратили права на проживання у цій квартирі і, відповідно, мали право на участь у її приватизації і приватизація мала відбуватися у тому числі за їх письмовою згодою, Розпорядження голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради № 395р від 27 лютого 2008 року про приватизацію спірної квартири та свідоцтво про право власності на житло № 28677 від 27.02.2008 року, видане Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради на ім'я [PERSON], мають бути визнані незаконними. Відповідно до ст. 203 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних відносин) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Оскільки, право власності на квартиру [ADDRESS] було набуте [PERSON] всупереч вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а правовстановлюючий документ на цю квартиру, на підставі якого [PERSON] уклала Договір купівлі-продажу квартири від 07 березня 2008 року зі [PERSON] - свідоцтво про право власності на житло № 28677 від 27.02.2008 року, є незаконним, зазначений договір купівлі-продажу не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, а, отже, має бути визнаний недійсним. Стосовно вимоги позивачів про скасування державної реєстрації права власності на квартиру на ім'я [PERSON], здійснену ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації на підставі свідоцтва про право власності на житло № 2269 від 09.08.1996 року суд вважає, що зазначена вимога задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Цивільним кодексом України та іншим законодавством, чинним як на час проведення державної реєстрації за [PERSON] права власності на спірну квартиру, так і на цей час, такий спосіб захисту цивільних прав як скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно не передбачений. Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає скасування державної реєстрації прав лише на підставі рішення суду про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Однак, позивачами у цій справі позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за [PERSON] права власності на спірну квартиру не заявлялася. Також відсутні підстави для задоволення вимоги позивачів про витребування у [PERSON] спільної квартири, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, на даний час [PERSON] не є власником і володільцем зазначеної квартири. Так, відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна (т.3 а.с.86, 88) від 08.01.2014 року власником квартири [ADDRESS] зареєстровано іншу особу - [PERSON]. Крім того, згідно наявного у матеріалах справи Акту про фактичне проживання від 31.01.2014 року (т.3 а.с.82) у зазначеній квартирі фактично проживає [PERSON] з чоловіком та дитиною. Таким чином, на даний час відповідач [PERSON] прав та інтересів позивачів жодним чином не порушує. На підставі викладеного,

Outcome: partial