Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить розірвати шлюб, укладений 29.08.2009 року у відділі реєстрації актів про шлюб Євпаторійського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис № 516 між нею та відповідачем ; визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до повноліття дітей, або зміни матеріального становища сторін. В обґрунтування вимог позивач зазначила, що 29.08.2009 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. від даного шлюбу у них народилось двоє дітей: син [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки вони є різними людьми, у них різні характери та погляди на життя. Чоловік намагався створювати відносини з іншими жінками. Шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинені, вони втратити почуття любові і поваги один до одного, сім`я розпалась остаточно і відновленню не підлягає. Примирення та збереження сім`ї не можливо і не є доцільним. На даний час діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні, відповідач допомоги на утримання дітей не надає. Крім того, просить визначити місце проживання дітей разом з нею, оскільки вона дбає про дітей, вона створила всі необхідні умови для їх проживання та розвитку. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.01.2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.01.2021 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.08.2021 року витребувані докази. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі. Позивач надала заяву в якій просила судове засідання проводити без її участі, позовні вимоги підтримала та просили задовольнити. Відповідач надав заяву в якій просив судове засідання проводити без його участі та зазначив, що позов визнає в повному обсязі. Третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надали заяву про розгляд справи за їх відсутності та надали висновок щодо доцільності визначення місця проживання дітей разом з матір`ю. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони знаходяться у шлюбі, який був зареєстрований 29 серпня 2009 року у Відділі реєстрації актів про шлюб Євпаторійського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис № 516. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) та сина [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 Сімейного Кодекс України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що сторони мають різні інтереси та погляди на життя, на час ухвалення рішення сторони не бажають зберегти сім`ю, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Згідно з ч. 1,2 ст. 179 ЦПК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги щодо визначення розміру аліментів на утримання дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , а саме стягнути з відповідача на користь позивача суму аліментів в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів щомісяця, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дітьми повноліття. Згідно висновку № 388 від 23.06.2021 року наданого Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради вбачається, що малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , мешкають разом з матір`ю, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де створені належні умови для проживання та всебічного розвитку дітей. [PERSON] матеріально забезпечена, працює в ТОВ «АГРОДТРЕЙД ЕКСПОРТ» на посаді провідного менеджера з персоналу відділу персоналу, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, в повному обсязі виконує свої батьківській обов`язки. Згідно з інформацією адміністрації Харківської гімназії № 46, де навчаються малолітній [PERSON] , [INFO] , [PERSON] бере активну участь у навчанні та вихованні дитини, відвідує батьківські збори, спілкується з класним керівником, цікавиться успіхами дитини у навчанні. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на співбесіду до Департаменту служб не з`явився. Питання щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Враховуючи надані документи, рекомендації Комісії, в інтересах дітей, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідач не заперечував, щоб суд визначив місце проживання дітей разом з матір`ю. Таким чином, враховуючи, що позов визнано відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Питання про розподіл судових витрат, суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved