Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою про визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] на праві власності належить 2/3 частини квартири. В свою чергу [PERSON] належить 1/3 частина квартири. Між сторонами постійно виникають конфлікти, які унеможливлюють добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками. Оскільки сторони є співвласниками квартири, позивачка просить в судовому порядку визначити порядок користування квартирою, виділивши кожній із сторін в користування житлові кімнати та окресливши приміщення спільного користування. Ухвалою судді від 25.09.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.11.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання з`явився представник позивача, подану позовну заяву підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. З огляду на вказане, в розумінні ст. 280 ЦПК України наявні умови для проведення заочного розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, заслухавши думку учасників по справі, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступного. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25.05.1993 року, виданого органом приватизації Курахівської ГРЕС, квартира за адресою [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », у зв`язку з реєстрацією шлюбу з [PERSON] , відповідно до свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] , виданого 22.09.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції м. Донецька. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.06.2020 року, виданого державним нотаріусом Курахівської державної нотаріальної контори Островерховою О. А., спадкоємцями майна [PERSON] , 1948 року народження, яка померла [INFO] є її дочка [PERSON] , [INFO] , у розмірі Ѕ частки та її син [PERSON] , [INFO] , у розмірі Ѕ частки. Спадщина на яку видано свідоцтво складається з 2/3 часток квартири номер [ADDRESS] . Квартира складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 43,5 кв.м., загальною площею 63,0 кв.м. Ці 2/3 частини квартири належали: 1/3 частка [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 25.05.1993 року органом приватизації Курахівської ДРЕС (розпорядження № 121) та зареєстрованого Селидівським БТІ 24.06.1993 року за № 1556, 1/3 частка на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 25.05.1993 року органом Курахівської ДРЕС (розпорядження № 121) та зареєстрованого Селидівським БТІ 24.06.1993 року за № 1565 належала [PERSON] матері [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем якої була дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Таким чином, [PERSON] є власницею 2/3 частин квартири, а [PERSON] є власником 1/3 частини квартири. Судом встановлено, що сторонам належить спірне нерухоме майно на праві спільної часткової власності та згоди щодо користування своїм майном спільно, сторони добровільно дійти не можуть. Статтею 41 Конституції Українита статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Норми ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Такий розподіл не зменшує частку відповідача в квартирі. У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальними, є обов`язковим. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі або інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним, у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розмір часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників. Якщо розподілити житлову площу спірної квартири 43,5 кв. м., в ідеальних частках, то на частку кожного із співвласників, у разі виділу в натурі, має припасти: [PERSON] - 29 кв.м., а [PERSON] - 14,5 кв.м. Отже виділення позивачу в користування кімнат № 4 та №3 перевищує належну їй ідеальну частку на 2,4 кв.м., а зменшення частки відповідача у квартирі на 2,4 кв.м. не є суттєвим порушенням майнових прав. Таким чином, суд дійшов висновку прозадоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved