Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з заявою, в якій просить встановити факт народження дитини, чоловічої статі - [PERSON], [INFO], на території України в м. Макіївка Донецької області від матері - [PERSON], [INFO], громадянки України та батька - [PERSON], [INFO], громадянина України, які перебувають у зареєстрованому шлюбі. В обґрунтування своєї заяви заявник посилається на те, що [PERSON] та [PERSON], з 31 липня 2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Заявником [INFO] була народжена дитина чоловічої статі - [PERSON], від її чоловіка [PERSON], [INFO], громадянина України, перебуваючи на непідконтрольній Україні території (окупованій) в м. Макіївка Донецької області в акушерському відділені перинатального центру м. Макіївка. Факт народження дитини було вимушено зареєстровано на території окремих районів Донецької та Луганської області (тимчасово окупованій непідконтрольній українському уряду території) у так званому Макіївському міського відділі запису актів цивільного стану державної реєстраційної палати міністерства юстиції донецької народної республіки. Після народження дитини у медичному закладі, заявнику було видане медичне свідоцтво про народження № 465, оригінал якого заявник передала працівнику відділу запису актів цивільного стану, а взамін їй було видане зазначене вище Свідоцтво про народження дитини. Заявник звернулась до Павлоградського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо проведення державної реєстрації народження дитини. Але у зв'язку з тим, що державні органи на території України не визнають документи, видані «органами» на непідконтрольній території Україні, їй було відмовлено у державній реєстрації факту народження дитини листом. Встановлення даного факту, що має юридичне значення необхідно заявнику для реєстрації народження дитини. В судове засідання заявник не з'явилась, надала до суду письмову заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутності, заяву задовольнити в повному обсязі. Представник заінтересованої особи, заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, встановив наступне. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. Відповідно до частин 2, 3, 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ч. 1 ст. 144 СК України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Судом встановлено, що відповідно до медичного свідоцтва про народження № 465 від [INFO] виданого Медичним закладом «Перинатальний центр м. Макіївка», [PERSON], [INFO] народила хлопчика, вагою 4050 грамів. [PERSON] перебуває у зареєстровану шлюбі з [PERSON], [INFO], з 31 липня 2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу серії [NUMBER], про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області зроблено відповідний актовий запис № 577 від 31 липня 2013 року. Заявником надано свідоцтво про народження [PERSON], [INFO], видане Макіївським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки з печаткою ДНР. Зазначене свідоцтво про народження дитини відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до листа-відмови Павлоградського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області № 4732-14.23-29 від 22 серпня 2018 року заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини, оскільки заявником для підтвердження факту народження дитини не було пред'явлено документ, форма якого відповідає законодавству України. При оцінці вищезазначених документів як доказів в даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У п. 142 Рішення Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2016 року у справі «Мозер проти Республіки Молдова та Росії», заява №11138/10 зазначено, що суд вважає, що першочерговим завданням завжди має бути ефективний захист прав, передбачених Конвенцією, на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (дивитись п. 136 Рішення). При цьому суд враховує, що Постановою Верховної Ради України від 21.05.2015 року була схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Проте, вказане не обмежує заявника, який хоча і проживає на тимчасово окупованій території України, у праві на справедливий суд відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та в аспекті практики Європейського суду з прав людини у суді, який розглядає дану справу. Враховуючи викладене, суд вважає, що для проведення державної реєстрації народження дитини є об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявник та заінтересована особа, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати свідоцтво про народження дитини в державних органах України. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved