Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Свій позов обґрунтовує тим, що з 26.07.2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею та перебуває на її утриманні. Вказує, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Вказала також, що з народження сину [PERSON] діагностували захворювання (правобічний геміпарез з порушенням функції ходи внаслідок гіпоксично-ішемічного ураження центральної нервової системи). У зв`язку з чим син потребує особливого дороговартісного лікування. Крім того, на її утримання перебуває ще одна дитина [PERSON] , [INFO] . Покликаючись на викладені обставини, просить суд стягувати з [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі 5000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з дня подання позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.11.2021 року до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача залучено Службу у справах дітей Луцької міської ради. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала. Просила суд позов задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги визнали частково із підстав вказаних у відзиві. Не заперечували щодо сплати аліментів на утримання [PERSON] в розмірі 1255 грн. щомісячно. Представник третьої особи суду пояснила, що служба у справах дітей встановила, що дитина проживає з матір`ю, батько неодноразово звертався із заявами про визначення способу його участі у виховані сина. Вказала також, що мінімальний розмір аліментів, який визнає відповідач не відповідає інтересам дитини, тим більше зважаючи на те, що дитина хворіє. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони з 26.07.2014 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим повторно 27.05.2021 року (а.с. 4). В шлюбі народився син: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.01.2015 року. Батьками дитини згідно зазначеного свідоцтва є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 16.06.2021 року [PERSON] , [INFO] вбачається, що [PERSON] діагностовано правобічний геміпарез з порушенням функції ходи внаслідок важкого гіпоксично-ішемічного ураження центральної нервової системи (а.с. 7). Крім тог як встановлено в судовому засіданні у [PERSON] перебуває на утриманні дочка [PERSON] [INFO] (а.с. 6) Відповідно до ст.12 ЦПКУкраїни цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 рокуі набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. В п.17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. У відповідності до ст. ст. 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку у частці від доходу батьків чи у твердій грошовій сумі. Згідно ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини. Згідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, суд враховує матеріальне становище сторін, їх сімейний стан, стан здоров`я дитини, визнання відповідачем позову частково та вважає за можливе стягнути з нього в користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову 27.07.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути 908 грн. судового збору. Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.ст. 180, 181, 182, 184 СК України,

Outcome: partial