Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним кредитний договір №67910 від 21.06.2017. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 21.06.2017 року між нею та ТОВ «Мікрокредит» було укладено договір про надання кредиту, відповідно до якого відповідач надав позивачці грошові кошти в сумі 7000 грн., а остання зобов`язувалась повернути кредит до 21 червня 2018 року та сплатити проценти відповідно до умов зазначених у договорі. Відповідно до п.5.2-5.4 Кредитного договору сума платежу в рахунок повернення кредиту та сплати процентів, згідно графіку платежів складає 1455,60 грн. Відповідно до п. 12 договору за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування кредитом встановлено пеню в розмірі 10 грн. за кожен день прострочення по кожному платежу, але не більше 50% суми процентів за користування кредитом. Вказаний договір просила визнати недійсним оскільки при його укладенні порушені її права як споживача, так кредитор не надав їй повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням так і під час укладення договору про надання споживчого кредиту, незаконним є встановлення в п. 5.10 кредитного договору сплати процентів за користування кредитом після спливу визначеного законом строку кредитування, у кредитному договорі відсутні умови про припинення дії договору, про відповідальність відповідача, в договорі також відсутнє право відізвати згоду на обробку персональних даних. Наявність вказаних порушень є підставою для визнання даного кредитного договору недійсним. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 липня 2018 року прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторони в судове засідання не з`явились. Позивачкою подано до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, повідомлений належним чином, тому відповідно до ст.280 ЦПК України суд вирішив справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи питання про порушення відповідачем норм встановлених ч.2 ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо ненадання інформації, яка стосується суті фінансових послуг, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 21 червня 2017 року між ТОВ «Мікрокредит» та [PERSON] укладено кредитний договір № 67910, на підставі якого позивачкою був отриманий кредит в розмірі 7000 грн., який підлягав поверненню до 21.06.2018 року, плата за користування кредитом становить 149,531 % річних від суми кредиту. Відповідно до п. 5.7 сукупна вартість кредиту складає 249,531% від суми кредиту або 17467,20 грн. у грошовому виразі. Згідно п.27 договору позивачка надала ТОВ «Мікрокредит» згоду на обробку її персональних даних, про що свідчить її підпис в договорі (а.с.8). Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Форми правочину та способи волевиявлення його учасників встановлені статтею 205 ЦК України, відповідно до якої правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. В силу ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особами, а згідно із ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як випливає з наведеної статті 208 ЦК України, для правочинів між фізичною і юридичною особами законом встановлена обов`язкова письмова форма, яка передбачає обов`язковість підписів його учасників, що в даному випадку і є формою волевиявлення особи у відповідності до ст.205 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Посилання позивача, як на підставу задоволення позову на невиконання відповідачем вимог ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не можуть бути прийняті судом до уваги, виходячи із наступного. Метою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» №2664-III від 12.07.2001 (далі по тексту ЗУ №2664-III) є створення правових основ для захисту прав та інтересів клієнтів фінансових установ, фізичних осіб - підприємців, які надають фінансові послуги, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Згідно з ч.2 ст.627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.3 ст.1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки, позивачці, як фізичній особі, було надано кредит, то вона є споживачем фінансової послуги, а тому при розгляді даних правовідносин необхідно застосовувати спеціальний закон «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-XII (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин). Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування». Відповідно до ч.2 ст.12 ЗУ №2664-III, що узгоджується з ч.3 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування», перед укладенням договору про надання фінансових послуг фінансова установа чи інший суб`єкт господарювання, що надає фінансові послуги, зобов`язані повідомити клієнта у письмовій або електронній формі, у тому числі шляхом надання клієнту доступу до такої інформації на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, про: 1) особу, яка надає фінансові послуги: а) найменування (для фізичної особи - підприємця: прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові), місцезнаходження, контактний телефон і адреса електронної пошти особи, яка надає фінансові послуги, адреса, за якою приймаються скарги споживачів фінансових послуг; б) найменування особи, яка надає посередницькі послуги (за наявності); в) відомості про державну реєстрацію особи, яка надає фінансові послуги; г) інформацію щодо включення фінансової установи до відповідного державного реєстру фінансових установ або Державного реєстру банків; ґ) інформацію щодо наявності в особи, яка надає фінансові послуги, права на надання відповідної фінансової послуги; д) контактну інформацію органу, який здійснює державне регулювання щодо діяльності особи, яка надає фінансові послуги; 2) фінансову послугу - загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити клієнт, включно з податками, або якщо конкретний розмір не може бути визначений - порядок визначення таких витрат; 3) договір про надання фінансових послуг: а) наявність у клієнта права на відмову від договору про надання фінансових послуг; б) строк, протягом якого клієнтом може бути використано право на відмову від договору, а також інші умови використання права на відмову від договору; в) мінімальний строк дії договору (якщо застосовується); г) наявність у клієнта права розірвати чи припинити договір, права дострокового виконання договору, а також наслідки таких дій; ґ) порядок внесення змін та доповнень до договору; д) неможливість збільшення фіксованої процентної ставки за договором без письмової згоди споживача фінансової послуги; 4) механізми захисту прав споживачів фінансових послуг: а) можливість та порядок позасудового розгляду скарг споживачів фінансових послуг; б) наявність гарантійних фондів чи компенсаційних схем, що застосовуються відповідно до законодавства. Отже, відповідач в повній мірі проінформував позивачку про умови надання фінансового кредиту відповідно до вимог чинного законодавства. Твердження позивачки про те, що вона не мала можливості детально ознайомитися з умовами кредитування перед укладенням кредитного договору, можливості оцінити умови кредитування, виявити їх недоліки та всі ризики, оскільки представник відповідача пришвидшував її до підписання договору, а сам договір був написаний дрібним шрифтом, не підтверджено жодними доказами, а тому не беруться судом до уваги. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами у справі, відповідачем виконано умови договору в частині видачі позичальнику грошових коштів у сумі 7000 грн. Таким чином, при укладанні договору, приймаючи всі умови та вчиняючи дії щодо отримання коштів позивачка підтвердила свою поінформованість з умовами договору та погодилася з ними. Отже, аналізуючи спірний договір №67910, в сукупності з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.215, ч.1 і ч.3 ст.203 ЦК України, суд дійшов висновку, що при укладенні та підписанні зазначеного правочину сторонами було додержано усіх вимог, передбачених нормами чинного законодавства, за змістом оспорюваного правочину сторонами досягнуто всіх істотних умов обов`язкових для даних видів договорів, при підписанні спірного договору позивачка погодилась з його умовами, перерахування на рахунок позивача кредитних коштів ніким не оспорюється, а тому умови зазначеного правочину не суперечать принципу добросовісності, підстав для визнання недійсним договору, судом не встановлено. Вирішуючи питання про порушення відповідачем норм, встановлених ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне. Згідно з ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5.10 кредитного договору, за користування позичальником кредитом після спливу строку повернення кредиту, кредитором можуть бути нараховані позичальнику проценти за користування кредитом. Проценти, передбачені даним пунктом нараховуються кредитором позичальнику за користування кредитом у разі невиконання позичальником зобов`язань, передбачених договором протягом 30 календарних днів з дати, наступної за датою, визначеною сторонами, як датою виконання зобов`язань. Отже, вказаним пунктом встановлена відповідальність за несвоєчасно виконане грошове зобов`язання. При належному виконанні договірних зобов`язань і дотриманням позичальником принципу добросовісності, штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Суд вважає, що під час укладення спірного договору дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вимога позивача про визнання п.5.10 кредитного договору недійсним задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про порушення відповідачем абз. 5, 11 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» суд зазначає наступне. Відповідно до п.27 Договору, який підписаний сторонами, укладаючи цей договір позичальник підтверджує, що надає згоду кредитору поширювати його персональні дані та/або здійснювати їх передачу чи надання доступу до них третім особам у випадках, передбачених чинним законодавством України та/або договорами, що укладені (будуть укладені) між позичальником та кредитором. Без письмової згоди позичальник надає право кредитору передавати його персональні дані для обробки третім особам та здійснювати відносно його персональних даних будь-які інші дії, якщо це пов`язано з виконанням укладених між позичальником та кредитором договорів та /або із захистом прав кредитора за ним. Згідно з абз.7 ч.1 ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010 (далі по тексу ЗУ №2297-VI) персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Відповідно до абз.3 ч.1 ст.2 ЗУ №2297-VI - згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. Згідно з п.5, 11 ч.2 ст.8 ЗУ №2297-VI I суб`єкт персональних даних має право, зокрема, пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; відкликати згоду на обробку персональних даних. Відповідно до ч.1-3 ст.10 ЗУ №2297-VI використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону. Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб`єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з такими даними. Використання персональних даних працівниками суб`єктів відносин, пов`язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов`язків. Ці працівники зобов`язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв`язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов`язків, крім випадків, передбачених законом. Таке зобов`язання чинне після припинення ними діяльності, пов`язаної з персональними даними, крім випадків, установлених законом. Згідно п.3 ч.1 ст.11 ЗУ №2297-VI підставами для обробки персональних даних є, зокрема, укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Тобто, відкликання згоди можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. А тому твердження позивача щодо порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист персональних даних» не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Суд вважає, що під час укладення спірного договору дотримано вимог Закону України «Про захист персональних даних», а тому вимога позивачки про визнання п.27 Кредитного договору недійсним до задоволення не підлягає. Твердження позивачки щодо обов`язкового укладення правочину для надання згоди для обробки персональних даних спростовуються самим Законом України «Про захист персональних даних», який таких вимог не містить. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір про надання кредиту №67910 від 21.06.2017, був укладений у спосіб визначений чинним законодавством України з дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а надання та обробка персональних даних не порушують вимог Закону України «Про захист персональних даних», у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позовної заяви була звільнена від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed