Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до Шевченківського районного суду м. Києва, Генеральної прокуратури України, Державного казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, а також актами, що визнанні неконституційними. В позовній заяві позивач зазначає, що головним слідчим управління СБУ здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №22015000000000245 внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 19.08.2015р. за підозрою [PERSON] та [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч.1 ст.109, ч.1 ст.14 ч.2 ст.28 ч.1 ст. 109, ч.1 ст.14 ч.2 ст.28 ст.112, ч.1 ст.14 ч.3 ст.258, ч.1 ст.258-3 та ч.2 ст.28 ч.1 ст.263 КК України. 23.03.2018р. ухвалою Шевченківського слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Сидорова С.В. задоволено клопотання старшого слідчого Головного слідчого управління Служби безпеки України Томусяка О.С., погоджене з прокурором відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України Банником О.С. про застосування про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваної [PERSON] у кримінальному провадженні №22015000000000245 від 19.08.2015р. застосовано до [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави та взято [PERSON] під варту в залі суду. 15.05.2018р. ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Слободянюк П.Л продовжено строк тримання під вартою підозрюваної [PERSON] до 13.07.2018 року. 22.05.2018р. Апеляційним судом м. Києва у задоволенні апеляційної скарги захисників підозрюваної [PERSON] на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15.05.2018р. відмовлено, ухвалу залишено без змін. Також, 22.05.2018р. ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у клопотанні захисника [PERSON] щодо зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт та щодо застосування особистої поруки. 13.07.2018р. ухвалою слідчого судді слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Бігуль В.В. продовжено строк тримання під вартою підозрюваної [PERSON] до 07.09.2018 року та відмолено у задоволенні клопотання сторони захисту [PERSON] у застосуванні до останньої міри запобіжного заходу у вигляді особистої поруки. 09.08.2018р. Апеляційним судом м. Києва апеляційну скаргу захисників [PERSON] на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13.07.2018р. залишено без задоволення, у застосуванні до підозрюваної [PERSON] більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою відмовлено. 30.07.2018р. матеріали досудового розслідування стосовно [PERSON] та [PERSON] виділені з кримінального провадження №22015000000000245 в окреме провадження №22018000000000237 та сторону захисту повідомлено про завершення досудового розслідування, відповідно до ст. 290 КПК України, та надання доступу до матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №22018000000000237 за підозрою [PERSON] та [PERSON] . 04.09.2018р. ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва продовжено строк тримання під вартою [PERSON] без визначення розміру застави до 30.10.2018р. та у задоволенні клопотання сторони захисту [PERSON] у застосуванні до останньої міри запобіжного заходу у вигляді особистої поруки відмовлено. 25.10.2018р. ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва продовжено строк тримання під вартою [PERSON] до 23.12.2018р. та у задоволенні клопотання сторони захисту [PERSON] у застосуванні до останньої міри запобіжного заходу у вигляді особистої поруки відмовлено. 18.12.2018р. ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва продовжено строк тримання під вартою [PERSON] до 15.02.2019р. 14.03.2019р. Апеляційним судом м. Києва апеляційну скаргу захисників [PERSON] на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18.12.2018р. залишено без задоволення, а ухвалу суду - без змін. 11.02.2019р. ухвалою Верховного суду направлено кримінальне провадження №№22018000000000237 за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] на розгляд зі Слов`янського міськрайонного суду Донецької області до Чернігівського районного суду Чернігівської області. 15.02.2019р. Чернігівським апеляційним судом винесено подання про визначення територіальної підсудності кримінального провадження №22018000000000237 за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] до Верховного Суду та цією ж ухвалою, в порушення вимог ст. 404 КПК України, продовжено строк тримання під вартою обвинувачем [PERSON] та [PERSON] на 60 днів до 15.04.2019р. 25.02.2019р. Верховним Судом кримінальне провадження щодо обвинувачених [PERSON] та [PERSON] направлено з Чернігівського районного суду Чернігівської області до Солом`янського районного суду м. Києва. 08.04.2019р. Київським апеляційним судом за поданням в.о. голови Солом`янського районного суду м. Києва обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] направлено до Дарницького районного суду м. Києва. 12.04.2019р. Київським апеляційним судом за поданням голови Дарницького районного суду м. Києва обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] направлено на розгляд до Броварського міськрайонного суду Київської області. Ухвалою Київського апеляційного суду у справі №243/885/19 (провадження 11п/824/304/2019) від 12.04.2019р. встановлено, що ухвалою колегії суддів Чернігівського апеляційного суду від 15.02.2019р. незаконно продовжено строк тримання під вартою обвинувачених [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку із чим, обвинувачені утримуються під вартою незаконно та доручено Генеральному прокурору України та Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, провести розгляд фактів викладених у заявах захисників та обвинуваченої [PERSON] щодо незаконного тримання під вартою обвинувачених [PERSON] та [PERSON] 16.04.2019р. [PERSON] та [PERSON] були звільнені з під варти, у зв`язку з закінченням строку тримання під вартою. Відповідно до ухвал Шевченківського районного суду м. Києва про застосування до [PERSON] міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою, основною підставою для застосування заходу у вигляді тримання під вартою, відмові сторони захисту у застосуванні до підозрюваної [PERSON] міри запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою, було вказано на те, що ч.5 ст.176 КПК України визначено, що запобіжні заходи не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинуваться у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України, а тому до [PERSON] не може бути застосований альтернативний запобіжний захід. Шевченківським районним судом м. Києва 23.03.2018р. під час розгляду клопотання про застосування до підозрюваної [PERSON] міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а в подальшому 15.05.2018р., 13.07.2018р., 04.09.2018р., 25.10.2018р., 18.12.2018р. під час розгляду клопотань про продовження строку тримання під вартою [PERSON] та Чернігівським апеляційним судом 15.02.2019р. під час розгляду клопотання про продовження тримання під вартою, не були прийняті до уваги доводи сторони захисту [PERSON] щодо неправомірності застосування лише положень ч.5 ст.176 КПК України, оскільки обмеження щодо неможливості застосування певних запобіжних заходів до підозрюваних у вчиненні певних злочинів є такими, що порушують принцип рівності осіб перед законом. Позивач вважає, що враховуючи практику Європейського суду з прав людини, Конвенцію та рішення Конституційного суду України від 25.06.2019р., можна стверджувати, що рішення Конституційного суду України встановлено факт неправомірності застосування Шевченківським районним судом м. Києва до [PERSON] 23.03.2018р. запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та подальше його продовження до 15.04.2019р. З огляду на викладене, позивач вважає, що незаконними рішеннями Шевченківського районного суду м. Києва їй було завдано значної майнової (матеріальної) та моральної (немайнової) шкоди внаслідок незаконного застосування запобіжного заходу тримання під вартою, а тому позивач [PERSON] просить стягнути за рахунок державного бюджету України майнову шкоду в розмірі 454596,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 678279,42 грн., а також витрати, пов`язані з залученням експерта в розмірі 4173,00 грн. Ухвалою суду від 11 жовтня 2019р. відкрито провадження по вищевказаній справі та привчено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження (а.с.85-86 том 1) 13.11.2019р. до суду надійшов відзив на позовну заяву Державної казначейської служби України, в якому зазначено, що не погоджується з вимогами у повному обсязі, оскільки казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Крім того, у позивача відсутні правові підстави для відшкодування шкоди, відповідно до норм ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки не існує жодного виправдувального вироку суду відносно позивача, а також відомостей про закриття кримінальної справи (а.с.108-113 том 1). 14.11.2019р. до суду надійшов відзив на позовну заяву Шевченківського районного суду м. Києва, в якому зазначено, що відшкодування шкоди, відповідно до ст. 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», провадиться за рахунок коштів державного бюджету України, а основним розпорядником державних коштів є Державне казначейство України. З чого слідує, що Шевченківський районний суд м. Києва, як спеціально створена державна судова установа за рахунок державних коштів для здійснення правосуддя у відповідності до ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» не може бути відповідачем по справі (а.с.119-124 том 1). 03.12.2019р. до суду надійшли відповіді на відзиви відповідачів (а.с.131-147 том 1). Протокольною ухвалою суду 12.12.2019р. приєднано до матеріалів справи відзив, поданий представником Генеральної прокуратури України, в якому зазначено, що позов є необґрунтованим та безпідставним, оскільки застосування до [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ґрунтується не лише на вимогах ч.5 ст. 176 КПК України, а в першу чергу на дотриманні судом вимог ч.1 ст. 194 КПК України, зокрема встановленні доведеності обставин, які свідчать, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не зможе запобігти доведеним під час розгляду клопотань ризикам. За результатами кожного розгляду судами встановлювалась відсутність підстав вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними у даному кримінальному провадженні, оскільки стороною обвинувачення у повному обсязі доводились обставини, які виправдовують обмеження права [PERSON] на свободу, а тому запобіжний захід є обґрунтованим і достатнім для досягнення мети кримінального провадження (а.с.151-155 том 1). Ухвалою суду від 26.02.2020р. закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с.101 том 2). Вислухавши в судовому засіданні позивача [PERSON] , її представника [PERSON] , представника Офісу Генерального прокурора - Голуба Є.В., судом встановлено наступне. Судом встановлено, що 22.03.2018р. [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 109, ч.1 ст.14 ч.2 ст.28 ч.1 ст.109, ч..1 ст.14 ч.2 ст.28 ст.112, ч.1 ст.14 ч.3 ст.258, ч.1 ст.258-3 та ч.2 ст.28 ч.1 ст.263 КК України. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23.03.2018р., застосовано до підозрюваної [PERSON] запобіжних захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, взято [PERSON] під варту в залі суду. Строк дії ухвали про тримання під вартою підозрюваної [PERSON] встановлено в межах терміну досудового розслідування тривалістю 59 днів, до 20 травня 2018р. (а.с.72-87 том 2) Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.03.2018р., ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23.03.2018р. в частині застосування до підозрюваної [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - залишено без змін (а.с.88-97 том 2). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15.05.2018р., продовжено строк тримання під вартою підозрюваної [PERSON] до 13 липня 2018 року включно (а.с.59-63 том 2) Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.05.2018р., ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15.05.2018р. - залишено без змін (а.с.64-71 том 2). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13.07.2018р., продовжено підозрюваній [PERSON] запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави до 07 вересня 2018 року включно (а.с.41-48 том 2) Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.08.2018р., ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13.07.2018р. - скасовано, постановлено нову ухвалу, якою продовжено [PERSON] строк тримання під вартою тривалістю 57 днів, до 07 вересня 2018р. (а.с.49-56 том 2). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04.09.2018р., продовжено підозрюваній [PERSON] запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави до 30 жовтня 2018 року включно (а.с.32-36 том 2) Ухвалою Київського апеляційного суду від 24.10.2018р., ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04.09.2018р. - залишено без змін (а.с.37-40 том 2). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25.10.2018р., продовжено підозрюваній [PERSON] запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави до 23 грудня 2018 року включно (а.с.18-22 том 2) Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.11.2018р., ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25.10.2018р. - залишено без змін (а.с.23-31 том 2). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18.12.2018р., продовжено підозрюваній [PERSON] запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави до 15 лютого 2019 року включно (а.с.09-12 том 2) Ухвалою Київського апеляційного суду від 14.03.2019р., ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18.12.2018р. - залишено без змін (а.с.13-17 том 2). Відповідно до ч.5 ст. 176 КПК України (яка діяла на момент винесення вищевказаних ухвал суду), запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 Кримінального кодексу України. В позовній заяві позивач [PERSON] та її представник посилаються на п.1 ч.1 ст.1 та п.1-1 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 152 Конституції України. Згідно п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. З урахуванням викладених у позові обставин та підстав звернення [PERSON] з позовом до суду, а також, враховуючи, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, необхідно зазначити, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, є держава як учасник цивільних відносин. В позовній заяві відповідачами визначено Шевченківський районний суд м. Києва, Офіс генерального прокурора (Генеральна прокуратура України) та Державна казначейська служба України В судовому засіданні позивач та представник позивача не довели наявність у [PERSON] , відповідно до п.1-1 ч.1 ст.2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виниклого право на відшкодування шкоди, оскільки не надали суду беззаперечних доказів, що підтверджують незаконне засудження позивача або незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, або незаконне взяття і тримання під вартою, або незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, або незаконного накладення арешту на майно, або незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права [PERSON] . З огляду на викладене, суд вважає, що посилання позивача та її представника на ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Однак, відповідно до рішення Конституційного суду України №7-р/2019 від 25 червня 2019, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини п`ятої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, яким передбачено, що запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 Кримінального кодексу України. Положення частини п`ятої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Вищевказаним рішенням Конституційного суду України визначено, що тримання під вартою за вмотивованим рішенням слідчого судді, суду у розумінні частини другої статті 29 Конституції України відповідає принципу верховенства права та мінімізує ризик допущення свавілля, чого неможливо досягти, враховуючи виключно тяжкість злочину та не оцінюючи конкретних обставин справи, реальних причин, що обумовлюють необхідність у триманні особи під вартою, неможливість застосування інших, більш м`яких, запобіжних заходів. Отже, положення частини п`ятої статті 176 Кодексу допускає застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на підставі суто формального судового рішення, що порушує принцип верховенства права. В оспорюваній нормі обґрунтовується необхідність тримання під вартою тяжкістю злочину, що не забезпечує балансу між метою його застосування у кримінальному провадженні та правом особи на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України неодноразово вказував, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016). Проте, на думку Конституційного Суду України, законодавець, встановивши виключно такий запобіжний захід, як тримання під вартою, щодо осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 Кримінального кодексу України, не дотримав зазначених вимог. Наведене дає підстави для висновку, що положення частини п`ятої статті 176 Кодексу суперечить частині другій статті 3, частинам першій, другій статті 8, частинам першій, другій статті 29 Конституції України, оскільки порушує принцип верховенства права та обмежує право особи на свободу та особисту недоторканність. Стаття 152 Конституції України визначає, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Враховуючи наявність підозри [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, в тому числі передбаченого ч.1 ст. 109 КК України та встановлений положенням ч.5 ст. 176 КПУ України виключно запобіжний захід, як тримання під вартою, до осіб, які підозрюються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України, який в подальшому за конституційною скаргою, в тому числі [PERSON] , було визнане рішенням Конституційного суду України №7-р/2019 від 25 червня 2019, не конституційним, суд вважає, що наявні підстави для відшкодування шкоди нанесеної [PERSON] , відповідно до ст. 152 Конституції України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Суд не вбачає підстав для відшкодування майнової шкоди [PERSON] у вигляді не виплаченої заробітної плати в період з 22.03.2018р. по 16.04.2019р. наявності нанесеної, оскільки застосування судом до позивача іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, наприклад домашній арешт, також позбавило можливості здійснювати повноваження народного депутата України. При цьому, суд вважає, що [PERSON] , завдана моральна шкода. Згідно із частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Позивач [PERSON] та її представник зазначають, що останній нанесено моральну (немайнову) шкоду в розмірі 678279,42 грн., що підтверджується висновком Громадської організації «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень» №21-0819 від 30.08.2019р., в якому визначено, що громадська оцінка об`єктивно відчуваємих [PERSON] моральних страждань за досліджуваних обставин становить 678279,42 грн. Однак, суд не приймає до уваги наданий висновок, оскільки останній ґрунтується на припущеннях. Так, у висновку Громадської організації «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень» №21-0819 від 30.08.2019р., зазначено, що громадянська оцінка відчуваємих потерпілою особою моральних страждань за досліджуваних обставин, з урахуванням доказів потерпілого, його індивідуальних психічних особливостей, соціального оточення, моральних цінностей, засад розумності і справедливості та судової практики у подібних справах рекомендується до збільшення на 20% від мінімального, гарантованого розміру, що має орієнтувальний, рекомендаційний характер (а.с.35-67 том 1). Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р., під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Позивач [PERSON] стверджує, що при застосуванні до неї безальтернативної міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мали місце приниження честі, гідності, завдало непоправимої шкоди престижу та ділової репутації як народного депутата, громадянського активіста та військовослужбовця, крім того, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, тощо З огляду на викладене, суд при визначенні розміру моральної шкоди враховує вимоги розумності і справедливості, а тому визначає розмір нанесеної моральної шкоди, у зв`язку з визнанням неконституційним положення частини п`ятої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, в сумі 600000,00грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем, у зв`язку зі складанням висновку №21-08-19 в розмірі 4173,00 грн. не підлягають відшкодуванню, оскільки вказаний висновок не був прийнятий до уваги судом. Інші судові витрати компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial