Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у 1985 році зареєструвала шлюб із [PERSON]. Після одруження проживали в господарстві її батьків в с.Киселів Кіцманського району. У 1986 році народилася донька Юлія. По вул. Ломоносова, 6, в с.Киселів Кіцманського району проживала її бабуся [PERSON], яка являлася головою двору. Господарство складалося із житлового будинку (літ.А), загальною площею 38,4кв.м., житловою площею 30,2кв.м.; сараю (літ.Б), убиральні (літ.В), огорожі (№ 1-3). Вона доглядала за бабусею, допомагала їй в господарстві, обробляла земельну ділянку, бабуся завжди казала, що після її смерті господарство належатиме їй. 12.06.1990 року бабуся померла. Після її смерті вона продовжувала утримувати будинок та присадибну земельну ділянку, зареєструвала туди свою доньку Юлію. В 2012 році вирішила оформити правовстановлюючі документи на будинок, а тому звернулася із відповідною заявою до сільської ради. Рішенням N 910/02-12 Киселівської сільської ради від 14.02.2012 року було вирішено оформити за нею право власності на житловий будинок, що розташований по вул.Ломоносова, 6, в с.Киселів, та на підставі цього рішення видати Свідоцтво про право власності. 20.02.2012 року їй було видано Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок з госпродарськими будівлями та спорудами та вчинено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. В 2014 році нею було приватизовано земельну ділянку під будівлями. В 2013 році шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. З належним їй майном вона нічого не робила, оскільки вважала його особистою приватною власністю. [PERSON] також не звертався до неї із вимогами щодо поділу спільного майна і зокрема, належного їй житлового будинку. На даний час вона вирішила розпорядитися цим будинком, однак нотаріус роз'яснив, що в зв'язку із тим, що право власності на будинок виникло під час перебування у шлюбі, це майно відповідно до законодавства є спільним майном подружжя. Домовитися із [PERSON] про згоду на відчуження майна не представляється можливим, тому просила визнати вказане майно її особистою власністю, оскільки відповідачем будь-яких ремонтних чи будівельних робіт в ньому не проводилося. Позивач [PERSON] подала письмову заяву про підтримання позову, розгляд справи у її відсутності, погодження на заочний розгляд. Відповідач [PERSON] в судове засіданні повторно не з`явився, будучи відсутнім за місцем проживання, що вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про що свідчать розписки, не повідомивши причини неявки та не подавши заяви про розгляд справи за його відсутності, тому, за згодою позивача, наявні підстави для заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1985 року та проживали в господарстві в с.Киселів, вул. Ломоносова, 6, Кіцманського району Чернівецької області, головою якого була баба позивачки [PERSON], і яке складалося із житлового будинку (літ.А), загальною площею 38,4кв.м., житловою площею 30,2кв.м.; сараю (літ.Б), убиральні (літ.В), огорожі (№ 1-3). 12.06.1990 року [PERSON] померла. Рішенням N 910/02-12 Киселівської сільської ради від 14.02.2012 року вирішено оформити за [PERSON] право власності на житловий будинок, що розташований по вул.Ломоносова, 6, в с.Киселів, та на підставі цього рішення [PERSON] 20.02.2012 року видано свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок з госпродарськими будівлями та спорудами та здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. В 2014 році [PERSON] було приватизовано земельну ділянку під будівлями. В 2013 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За наведених та встановлених обставин, оскільки судом не здобуто належних і допустимих доказів про належність нерухомого майна до обєктів спільної сумісної власності подружжя, заявлені вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи наведене, ст.ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 392 ЦК України,

Outcome: approved