Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 17.09.2018 позивача було звільнено з ПрАТ «Азот», проте відповідачем не було виплачено в день звільнення усіх сум, що належали позивачу. Заборгованість із заробітної плати було стягнуто судовим наказом від 21.01.2019 у справі №428/259/19 у розмірі 10915,78 грн. Судовий наказ відповідачем було виконано лише 21.07.2020 року, у зв`язку з чим позивач вважає, що відповідачем було порушено строки розрахунку з нею при звільненні. На підставі викладеного позивач просила суд стягнути з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання «Азот» середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 89034,28 грн. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, про що надав відзив на позов, в якому зазначив наступне. Відповідно до довідки-розрахунку №272 від 03.09.2020 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачу складає 84194,30 грн. Також згідно з статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди, тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт, або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, тощо. Відповідач зазначив, що вказаний «Науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили)» був виданий ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» Торгово-промисловою палатою України від 28.11.2017 за №3800/2/21-10.2. Відповідач зауважив, наведені у зазначеному Науково-правовому висновку обставини є підставами для звільнення від відповідальності зобов`язаної сторони, якою за цим висновком є Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об`єднання Азот». Отже, на думку відповідача, встановлені висновком Торгово-промислової палати обставини, свідчать про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу, належних при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Також відповідач посилався на те, що в результаті пошкодження електромереж внаслідок бойових дій, відповідача та весь Лисичанський промисловий район відділено від об`єднаної енергосистеми України. Також відповідач посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З огляду на викладене, відповідач вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, а тому просив відмовити у їх задоволенні. 11 вересня 2020 року позивачем було подано відповідь на відзив відповідача, в обґрунтування якої зазначено, що у відповідач мав можливість виплатити борги своїм колишнім працівникам, оскільки з осені 2018 року заробітна плата робітникам ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання «Азот» виплачується регулярно. Крім того, позивач зазначив, що відзив відповідача не містить жодного документу, який доводить те, що протягом півторарічного строку примусового виконання судового наказу від 21.01.2019 по справі №428/259/19 з боку ПрАТ «Азот» було вжито хоча б якихось заходів щодо проведення розрахунку при звільненні. Отже, на думку позивача, відповідач умисно не виплачував заборгованість із заробітної плати не зважаючи на наявну фінансову можливість погасити ці борги. Окрім того, позивач зазначив, що наданий відповідачем науково-правовий висновок від 28.11.2017 №3800/2/21-10.2 не є сертифікатом в розумінні Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин, Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». На підставі викладеного позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, розгляд справи просив проводити без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із копією трудової книжки серії [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] , позивач була звільнена з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» з 17.09.2018 за власним бажанням на підставі 38 КЗпП України. Судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21.01.2019 по справі 428/259/19 було стягнуто з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 10915,78 грн. Згідно із випискою з банківського рахунку позивача в АБ «Кліринговий Дім» від 27.07.2020, на рахунок позивача 21.07.2020 була перерахована сума заробітної плати в розмірі 11284,27 грн. Відповідно до довідки ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» № 37284 від 12.10.2018 середньогодинна заробітна плата позивача складає 22,96 грн., середньомісячна кількість годин за період 175,9 год., середньомісячна заробітна плата 4038,66 грн. \~ \~ \~ \~Вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступних норм законодавства. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Таким чином, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Отже, у спірних правовідносинах з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні з позивачем. Щодо посилань відповідача на науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) №3800/2/21-10.2 від 28.11.2017, суд зазначає наступне. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. При цьому,\~у відповідності\~до статті\~617\~ЦК України,\~особа,\~яка порушила\~зобов`язання,\~звільняється від\~відповідальності за\~порушення зобов`язання,\~якщо вона\~доведе,\~що це\~порушення сталося\~внаслідок випадку\~або непереборної\~сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Отже, відсутність у боржника коштів не є випадком непереборної сили. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Згідно науково-правового висновку, наданого відповідачем та підписаного фахівцями у галузі права та Першим віце-президентом Торгово-промислової палати України, щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 28.11.2017 року № 3800/2/21-10.2: зупинення господарської діяльності Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» є вимушеним заходом, зумовленим запобіганням виникненню техногенних катастроф через потенційну загрозу проведення терористичних актів на території Луганської області, а також фізичною неможливістю ведення виробничої діяльності через відсутність належного енергопостачання; унеможливлення виконання обов`язку, передбаченого ч. 1 ст.\~47, ч. 1 ст.\~83\~та ст.\~116 КЗпП України, а саме провести розрахунок із кожним звільненим працівником у день звільнення, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Луганської області, у тому числі: міста Сєвєродонецьк (в період з 25.05.2014 року по 22.07.2014 pоку), міста Первомайськ, міста Щастя (місто Луганськ) Луганської області, що є обставинами, як не залежать від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотний характер та є підставою для звільнення від відповідальності ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот». Разом з тим, п. 3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 року № 44(5), встановлено, що сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - це документ, за затвердженими Президією ТПП України відповідними формами, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом. Пунктами 3.4, 3.5 вищевказаного Регламенту визначено, що: уповноважений орган - ТПП України або регіональна торгово-промислова палата, до якої звернувся заявник зі зверненням про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили); уповноважені особи - співробітники ТПП України, співробітники регіональних торгово-промислових палат, які внесені до Реєстру уповноважених осіб із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). У відповідності до п.п. 5.1, 5.3, 5.7 вищевказаного Регламенту ТПП України веде єдиний Реєстр сертифікатів, виданих ТПП України та регіональними ТПП (Реєстр сертифікатів), про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та Реєстр уповноважених осіб. Уповноважена особа ТПП України, регіональної ТПП після розгляду заяви, підготовки сертифіката і до його видачі заявнику зобов`язана зареєструвати електронну версію сертифіката в Реєстрі сертифікатів із присвоєнням йому порядкового номера. Після отримання порядкового номера та видачі оригінала сертифіката заявнику один екземпляр підлягає зберіганню в уповноваженому органі, що видав сертифікат, і один депонується в ТПП України, термін зберігання яких становить 4 (чотири) роки з дня видачі. До Реєстру уповноважених осіб вносяться фахівці з вищою юридичною освітою та досвідом практичної роботи в юридичній сфері не менше 3 років, які мають свідоцтво про проходження відповідного курсу навчання в ТПП України, уповноважені відповідно до наказу Торгово-промислової палати України або регіональної ТПП на виконання функціональних обов`язків. Суд зазначає, що доказів на підтвердження внесення науково-правового висновку від 28.11.2017 року № 3800/2/21-10.2 до вищезгаданого Реєстру сертифікатів, а також того, що особи, які підписали цей висновок є уповноваженими особами в розумінні Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин, суду не надано. Із змісту вищевказаного висновку вбачається, що науково-правовий висновок від 28 листопада 2017 року № 3800/2/21-10.2 не вносився до вищезгаданого Реєстру сертифікатів, а особи, які підписали цей висновок не є уповноваженими особами в розумінні Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Отже, науково-правовий висновок від 28 листопада 2017 року № 3800/2/21-10.2 не є сертифікатом (висновком, довідкою, підтвердженням) форс-мажорних обставин в розумінні Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Крім того, суд зазначає що вказаний висновок за своєю суттю є письмовою думкою певних фахівців у галузі права стосовно спірних правовідносин, яку ці фахівці сформували на виконання замовлення ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот». Для формування цієї думки фахівці використовували лише ті відомості та документи, які вважало за необхідне повідомити та надати ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот». У відповідності до ч. 1 ст.\~115\~ЦПК України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що науково-правовий висновок від 28.11.2017 року № 3800/2/21-10.2 не є належним та допустимим доказом у даній справі та судом до уваги не приймається. Також в обґрунтування науково-правового висновку покладено твердження про те, що унеможливлення виконання обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 та ст. 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Луганської області, у тому числі: міста Сєвєродонецьк (в період з 25.05.2014 року по 22.07.2014 pоку), міста Первомайськ, міста Щастя (місто Луганськ) Луганської області, наслідками яких є зруйнування 17 вересня 2014 року Луганської ТЕЦ, що розташована у місті Щастя поблизу міста Луганська Луганської області, та припинення електропостачання ПС «Михайлівська - 330 кВ», що розташована біля міста Первомайськ Луганської області. На думку суду, акти тероризму, які мали місце на території Луганської області в 2014 році та які спричинили зруйнування Луганської ТЕЦ та припинення електропостачання ПС «Михайлівська - 330 кВ» не можуть бути підставою для визнання відсутності вини відповідача у невиконанні свого обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 та ст. 116 КЗпП України, протягом необмеженого періоду часу. З 2014 року до 2017 року (протягом трьох повних років) відповідач мав достатній час для того, щоб пристосувати господарську діяльність підприємства до обставин, що змінилися, зокрема вирішити питання належного електропостачання підприємства шляхом підключення до інших джерел електричного живлення, або шляхом самостійного створення таких джерел живлення (генераторів тощо), або ж шляхом організації господарської діяльності підприємства (в тому числі шляхом звуження обсягів діяльності та/або шляхом скорочення штату працівників) таким чином, щоб підприємство мало змогу виконувати свої трудові зобов`язання перед працівниками. Окрім того, в пункті 5 розділу VI «Узагальненні висновки» вказаного науково-правового висновку №3800/2/21-10.2 від 28.11.2017, зроблено висновок щодо унеможливлення виконання відповідачем обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 та ст. 116 КЗпП, а саме провести розрахунок з кожним звільненим працівником у день звільнення через вищевказані обставини - зруйнування Луганської ТЕЦ, а саме: 27.12.2016, 29.12.2016, 03.01.2017, 05.01.2017, 06.01.2017, 10.01.2017, 12.01.2017, 13.01.2017, 16.01.2017, 25.01.2017, 26.01.2017, 27.01.2017, 30.01.2017, 31.01.2017, 01.02.2017, 02.02.2017, 03.02.2017, 06.02.2017, 07.02.2017, 08.02.2017, 09.02.2017, 10.02.2017, 13.02.2017, 14.02.2017, 16.02.2017, 17.02.2017, 20.02.2017, 01.03.2017, 03.03.2017, 06.03.2017, 09.03.2017, 10.03.2017, 13.03.2017, 14.03.2017, 15.03.2017, 16.03.2017, 17.03.2017, 20.03.2017, 21.03.2017, 22.03.2017, 23.03.2017, 24.03.2017, 27.03.2017, 28.03.2017, 29.03.2017, 30.03.2017, 31.03.2017, 03.04.2017, 04.04.2017, 05.04.2017, 06.04.2017, 07.04.2017, 10.04.2017, 11.04.2017, 12.04.2017, 13.04.2017, 14.04.2017, 18.04.2017, 19.04.2017, 20.04.2017, 21.04.2017, 24.04.2017, 25.04.2017, 26.04.2017, 27.04.2017, 28.04.2017, 03.05.2017, 04.05.2017, 05.05.2017, 06.05.2017, 10.05.2017, 11.05.2017, 12.05.2017, 15.05.2017, 16.05.2017, 17.05.2017, 18.05.2017, 19.05.2017, 22.05.2017, 23.05.2017, 24.05.2017, 25.05.2017, 26.05.2017, 29.05.2017, 30.05.2017, 31.05.2017, 01.06.2017, 02.06.2017, 06.06.2017, 07.06.2017, 08.06.2017, 09.06.2017, 12.06.2017, 13.06.2017, 14.06.2017, 15.06.2017, 16.06.2017, 19.06.2017, 20.06.2017, 21.06.2017, 22.06.2017, 23.06.2017, 26.06.2017, 27.06.2017, 29.06.2017, 30.06.2017, 03.07.2017, 04.07.2017, 05.07.2017, 06.07.2017, 07.07.2017, 10.07.2017, 11.07.2017, 12.07.2017, 13.07.2017, 14.07.2017, 17.07.2017, 26.07.2017, 27.07.2017, 28.07.2017, 31.07.2017, 01.08.2017, 03.08.2017, 04.08.2017, 07.08.2017, 08.08.2017, 09.08.2017, 10.08.2017, 11.08.2017, 14.08.2017, 15.08.2017, 16.08.2017, 17.08.2017, 18.08.2017, 21.08.2017, 22.08.2017, 23.08.2017, 27.08.2017, 28.08.2017, 29.08.2017, 29.08.2017, 30.08.2017, 31.08.2017, 01.09.2017, 04.09.2017, 05.09.2017, 06.09.2017, 07.09.2017, 08.09.2017, 11.09.2017, 12.09.2017, 13.09.2017, 14.09.2017, 15.09.2017, 18.09.2017, 19.09.2017, 20.09.2017, 21.09.2017, 22.09.2017, 25.09.2017, 26.09.2017, 27.09.2017, 02.10.2017, 03.10.2017, 04.10.2017, 05.10.2017, 06.10.2017, 09.10.2017, 10.10.2017, 11.10.2017, 12.10.2017, 13.10.2017, 16.10.2017, 17.10.2017, 18.10.2017, 19.10.2017, 20.10.2017, 23.10.2017, 24.10.2017, 25.10.2017, 26.10.2017, 30.10.2017, 31.10.2017, 01.11.2017, 02.11.2017, 03.11.2017, 06.11.2017, 07.11.2017, 08.11.2017, 09.11.2017, 10.11.2017, 12.11.2017, 13.11.2017, 14.11.2017, 15.11.2017, 17.11.2017, 19.10.2017, 20.11.2017, 21.11.2017, 22.11.2017, 23.11.2017, 24.11.2017, 27.11.2017, 28.11.2017, тобто фактично у період з грудня 2016 року по листопад 2017 року. При цьому, суд звертає увагу відповідача, що позивача звільнено з підприємства 17.09.2018, а тому зазначений висновок на неї не поширюється, та не звільняє відповідача від виконання обов`язку перед позивачем, передбаченого статтею 116 КЗпП України. Стосовно наданих представником відповідача копій актів, листів, довідок з приводу здійснення заходів з державного енергетичного нагляду, моніторингу енергетичних об`єктів, потреб в електричній енергії суд зазначає, що вищевказані акти, листи та довідки жодним чином не свідчать про неможливість виконання відповідачем зобов`язань з приводу виплати заробітної плати працівникам підприємства при звільненні, а тому не є належними та допустимими доказами по даній справі. Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню, суд зазначає таке. Метою законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2019 року дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц погодилась з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Однак, з огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. З урахуванням зазначеного вище, обставин даної справи, а саме: розміру заборгованості, періоду затримки причини, з якими пов`язана тривалість затримки виплати (прострочення) такої заборгованості, тобто порушень прав працівника до моменту остаточного розрахунку по заборгованості, а також співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та положень пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, де зазначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, суд вважає, що є підстави для заявленого позивачем розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 18.09.2018 по 20.07.2020. При цьому, суд зазначає, що для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд бере до увагу копію довідки №37284 від 12.10.2018, що надана позивачем, оскільки довідка №272 від 03.09.2020, що надана відповідачем не відповідає вимогам Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року. Середньогодинна заробітна плата позивача складає 22 грн. 96 коп. згідно довідки. Середньомісячне число робочих годин позивача згідно довідки, наданої відповідачем, складає 175,9 робочих годин. Загальна кількість робочих годин за період з 18.09.2018 по 20.07.2020 включно становить 3880,12 год., яка складається з кількості робочих годин за 21 повних місяці (жовтень 2018 року червень 2020 року), робочих годин за 9 робочих днів у вересні 2018 року та робочих годин за 14 робочих днів у липні 2020 року (175,9 год. х 21 міс.) + (175,9 год./20 робочих днів у вересні 2018 року х 9 робочих днів затримки розрахунку) + (175,9 год./23 робочих дні у липні 2020 року х 14 робочих днів затримки розрахунку) = 3880,12 год.) Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 89087,55 грн. (визначається шляхом множення середньогодинної заробітної плати на кількість робочих годин затримки, тобто 22,96 грн. х 3880,12 год. = 89087,55 грн.). При цьому, визначаючи розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом враховується загальний розмір заборгованості із невиплаченої заробітної плати у розмірі 10915,78 грн, що більш ніж у вісім разів менше, ніж заявлений позивачем до стягнення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, враховуючи висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, адже його розмір в сумі 89087,55 грн. є неспівмірно великим. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 40000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Разом з тим суд зазначає, що не може погодитись з посиланнями позивача на те, що зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може призвести до подальшого порушення з боку відповідача своїх обов`язків без негативних для себе наслідків. В даному випадку зменшення розміру відповідальності відповідача, жодним чином не виключає негативних для нього наслідків, яким він міг запобігти у випадку належного виконання своїх обов`язків щодо розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки розмір відшкодування шкоди, заподіяної позивачу, що призначений судом до відшкодування майже у чотири рази більше, ніж розмір заборгованості із заробітної плати, який відповідач був зобов`язаний виплатити позивачу при звільненні. Суд зауважує, що зменшуючи розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з принципу справедливості та розумного балансу між порушеними правами позивача та правами і обов`язками відповідача, оскільки надмірний розмір відповідальності може призвести до порушення цього балансу, внаслідок порушення прав останнього та неможливості виконання ним своїх обов`язків. Підсумовуючи, суд зазначає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.09.2018 по 20.07.2020, яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів, в розмірі 40000 грн. 00 коп. За таких підстав, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 400,29 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial