Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до Київської районної в м. Полтаві ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про скасування рішення Київської районної в м. Полтаві ради, визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування державної реєстрації нерухомого майна посилаючись на те, що вона є власником 2/5 частини домоволодіння за адресою [ADDRESS] . Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16.01.2019 року позивачу виділено в натурі належну їй частку майна з одночасним припиненням права спільної часткової власності та визнано право власності на виділений об`єкт нерухомості, визначено порядок користування земельною ділянкою,тому вона має всі законні підстави для користування належною їй земельною ділянкою площею 1000 м2 за адресою [ADDRESS] . Рішенням 43 сесії Київської районної в м. Полтаві ради від 28.03.2019 року передано у власність відповідача [PERSON] земельну ділянку за цією ж адресою площею 973 м2. Дане рішення є таким, що прийнято з порушенням норм діючого законодавства України. Відповідно до висновку земельно-технічної експертизи зовнішні межі земельних ділянок за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] перетинаються у площині та накладаються одна на одну, утворюючи дві плями накладення. У послідуючому [PERSON] продав дану земельну ділянку [PERSON] , а останній продав [PERSON] . Дані правочини є недійсними, оскільки земельна ділянка була передана відповідачу [PERSON] беззаконних підстав, з порушенням прав позивача, а тому він не мав права розпоряджатися нею. Також підлягають скасуванню реєстрації за відповідачами права власності на дану земельну ділянку. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 01 жовтня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 16 жовтня 2019 року від позивача надійшла уточнена позовна заява. Ухвалою суду від 16 жовтня 2019 року за клопотанням позивача залучено до участі у справі як співвідповідача [PERSON] , витребувано у приватних нотаріусів договори купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Ухвалою суду від 18 жовтня 2019 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 5310136400:14:006:0193. 14 листопада 2019 року позивачем надана уточнена позовна заява. Ухвалою суду від 03 грудня 2019 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача звільнити земельну ділянку та повернути її позивачу у належному стані та об`єднано з первісним позовом, закрито підготовче провадження. У судовому засіданні позивач за первісним позовом , відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги пославшись на викладені в уточненій позовній заяві обставини та просили позов задовольнити в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнали з мотивів викладених у відзиві та просили відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічними позовом [PERSON] [PERSON] первісні позовні вимоги не визнала відповідно до викладених в відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях обґрунтуваннях, просила відмовити в їх задоволенні за безпідставністю. Зустрічні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача Київської районної в м. Полтаві ради Пеляк В.В. позовні вимоги [PERSON] не визнав та пояснив, що районна рада діяла в межах і спосіб визначений законом. Підстав для відмови [PERSON] у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою спірної земельної ділянки не було. Крім нього, з іншими заявами на той час ніхто не звертався. Просив відмовити у задоволенні первісного позову. Щодо позовних вимог [PERSON] покладається на розсуд суду. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, надали суду заяви про розгляд справи в їх відсутність, з позовними вимогами не погоджуються. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги як за первісним позовом так і за зустрічним позовом не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 грудня 2007 року, яке посвідчене Другою полтавською державною нотаріальної конторою, [PERSON] є власником 2/5 частини житлового будинку з частиною господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . Право власності зареєстровано в установленому законом порядку ( а.с.9,10). Згідно рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 січня 2019 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Київська районна у м. Полтаві рада про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності у самостійний об`єкт та встановлення порядку користування земельною ділянкою позовні вимоги задоволено. Виділено [PERSON] в натурі належну їй частку із майна, що є у спільній частковій власності в самостійний об`єкт нерухомого майна, з одночасним припиненням права спільної часткової власності та визнати за нею право власності на виділену у самостійний об`єкт нерухомого майна частку у будинку [ADDRESS] , яка складається з частини Житлового будинку літ. А-1 загальною площею 86,1 кв. м, в тому числі житловою площею 49,6 кв. м, в складі: тамбуру 1-1 пл. 1.9 кв. м, передпокою1-2 пл. 4.3 кв. м, кімнати 1-3 пл. 17.6 кв. м, кімнати 1-4 пл. 11.4 кв. м, кімнати 1-5 пл. 12.5 кв. м, кухні 1-6 пл. 9.4 кв. м, ванни 1-7 пл. 6.9 кв. м, сіней 1-8 пл. 6.3 кв. м, передпокою 1-9 пл. 7.0 кв. м, кімнати 1-10 пл. 8.1 кв. м, вбиральні 1-11 пл. 0.7 кв. м, господарських будівель та споруд в складі: Сараю літ Г, Гаражу літ. З, огорожі № 3, воріт огорожі № 9, що розташовані по [ADDRESS] , як позначено зеленим кольором згідно Додатку № 2 до Висновку «експертного будівельно-технічного, земельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження» № 89 від 09.11.2018 року. Визначено порядок користування земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] . Виділено у користування [PERSON] земельну ділянку площею 1000 кв.м , як позначено зеленим кольором згідно Додатку № 2 до Висновку «експертного будівельно-технічного, земельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження» № 89 від 09.11.2018 року. Виділено у спільне користування [PERSON] , [PERSON] земельну ділянку площею 875 кв.м , як позначено жовтим кольором згідно Додатку № 2 до Висновку «експертного будівельно-технічного, земельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження» № 89 від 09.11.2018 року. Рішення набрало законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законом України. Відповідно до ч. 6, 7 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). На такий орган покладено обов`язок провести розгляд клопотання у місячний строк і надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або ж мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Як встановлено судом, 18 червня 2018 року на адресу Київської районної в м. Полтаві ради надійшла заява [PERSON] щодо виділення земельної ділянки згідно з графічним матеріалами та заявник зазначив , що є учасником бойових дій. До заяви додано: топографо-геодезична зйомка за адресою [ADDRESS] , проектна земельна ділянка площею 0.0990 га Рішенням 37 сесії сьомого скликання Київської районної в м. Полтава ради від 30 серпня 2018 року надано [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою [ADDRESS] а площею 973 м2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону тощо. Відповідно до ч.1 ст.116 та п. г ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 116 Земельного кодексу України. Рішенням 43 сесії сьомого скликання Київської районної в місті Полтаві ради від 28 березня 2019 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] та надано у власність [PERSON] земельну ділянку за адресою [ADDRESS] а площею 973 м2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( кадастровий номер 5310136400:14:006:0193). Представник відповідача Київської районної у м. Полтаві ради Пеляк В.В. суду пояснив, що до повноважень відповідача не належить перевірка правильності наданих технічних документів,які виготовлені відповідним спеціалістом. На місце виїжджає саме спеціаліст, що розробляє технічну документації. На час звернення [PERSON] інших заяв відносно цієї ділянки не надходило, ніхто не звертався про наявність будь-якого конфлікту. На час звернення [PERSON] , земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер, що підтверджує, що дана земельна ділянка ні в користуванні, ні у власності будь-кого не перебувала. Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що рішення Київської районної в місті Полтаві ради від 28 березня 2019 року не суперечать актам цивільного законодавства та не порушує цивільні права та інтереси будь-яких осіб. З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення було прийнято в порядку реалізації права громадянина на безоплатне отримання земельної ділянки відповідно до норм діючого законодавства. Також суд приймає до уваги, що оскаржуване рішення є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, яке вичерпало свою дію внаслідок його виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки у нього виникло право володіння цією земельною ділянкою та дане право ґрунтується на правовстановлюючих документах. З цього приводу в своєму рішенні Конституційний суд України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16 квітня 2009 року (справа № 1-9/2009), зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. До того ж, скасування рішення, на підставі якого між сторонами вже виникли певні правовідносини, також суперечить принципу правової визначеності, що у своїй практиці використовує Європейський Суд з прав людини (наприклад, рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року). Згідно з цією практикою принцип правової визначеності проявляється у стабільності політичних і правових рішень, тобто стабільність та цілісний характер законодавства, здійснення адміністративної і судової практики на основі закону відповідно до принципу верховенства права. Зазначене підтверджується позиціями судів в аналогічних за змістом спорах, і викладене, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26 березня 2015 року по справі № 359/3298/13-а (К/800/49887/13), ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07 лютого 2017 року по справі № 581/226/16-а (К/800/3132/17). Таким чином, рішення 43 сесії сьомого скликання Київської районної в місті Полтаві ради від 28 березня 2019 року, в розумінні зазначеного рішення Конституційного Суду України, вичерпали свою дію шляхом видання на підставі цього рішення правовстановлюючого документу на ім`я [PERSON] . На час розгляду справи за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5310136400:14:006:0193 площею 0.0973 Тому скасування даного рішення не спричинить будь-яких наслідків для [PERSON] як власника земельної ділянки 5310136400:14:006:0193, оскільки належне їй право володіння земельною ділянкою ґрунтується на правовстановлюючому документі, а не на рішенні 43 сесії сьомого скликання Київської районної в місті Полтаві ради від 28 березня 2019 року . Таким чином обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання незаконним і скасування даного рішення не забезпечує реального захисту порушеного права, тобто в будь-якому випадку не призведе до поновлення прав позивача, які вона вважає порушеними внаслідок прийняття спірного рішення. Відповідно до договору купівлі-продажу від 07 травня 2019 року,який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А. , [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,0973 га, кадастровий номер 5310136400:14:006:0193, розташовану за адресою [ADDRESS] , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Згідно договору купівлі-продажу від 28 травня 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Яровим О.Б., [PERSON] продав, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 0,0973 га, кадастровий номер 5310136400:14:006:0193, розташовану за адресою [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до листа Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради від 04.04.2019 року земельні ділянки площами 1000 м2 та 875 м2 по [ADDRESS] , які виділені у користування рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16.01.2019 року, потрапляють на сформовану земельну ділянку з кадастровим номером 5310136400:14:006:0193 згідно з Публічною кадастровою картою України. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 36 від 12 вересня 2019 року земельних ділянок, що розташовані за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] зведений кадастровий план земельних ділянок,розробником якого є НВТОВ «Інтерагрорцентр» наглядно показав, що зовнішні межі земельних ділянок за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] перетинаються у площині та накладаються одна на одну, утворюючи дві плями накладення. Загальна площа відхилень з боку земельної ділянки кадастровий номер 5310136400:14:006:0193 з адресою [ADDRESS] в бік земельної ділянки [ADDRESS], що знаходиться у користуванні [PERSON] та [PERSON] складає 132 м2 ( накладка складає 0,151%). (132/875). Загальна площа відхилень з боку земельної ділянки кадастровий номер 5310136400:14:006:0193 за адресою [ADDRESS] в бік земельної ділянки [ADDRESS], що знаходиться у користуванні [PERSON] складає 748 м2 ( накладка складає 0,748%).(748/1000). Є такими, що не підлягають прийняттю заперечення позивача щодо підписання нею акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 10 грудня 2018 року з мотивів, що вона надає згоду на перейменування вулиці , оскільки як пояснила сама позивач у судовому засідання вона діяла вільно, без примусу та достеменно знаючи, що [ADDRESS] з 2016 року вже була перейменована на [ADDRESS] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] надали суду суперечливі пояснення з приводу обставин щодо підпису зазначеного документу та пояснили, що діяли вільно, без примусу, коли ставили свої підписи. Вважали , що надають свою згоду на зміну назви вулиці, хоча зміна такої назви вже відбулась раніше. Відповідно до розпорядження Голови обласної державної адміністрації № 207 від 20.05.2016 року «Про перейменування топонімічних назв, демонтаж меморіальних дощок та зображень комуністичної символіки у місті Полтаві » , [ADDRESS] перейменова на [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала щодо перейменування у 2016 році зазначеної вулиці, де розташоване належне їй домоволодіння. Щодо ненадання згоди встановлення межових знаків суд також враховує, що на виконання статті 106 ЗК України наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками. У пункті 3.12. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі . Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Тому підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Даний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду у своїй від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, відповідно до якої підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації, непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) зроблено аналогічний висновок. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які саме права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Звертаючись з позовом та заявляючи вимоги про визнання незаконним та скасування п.4 рішення 43 сесії сьомого скликання Київської районної в місті Полтаві ради від 28 березня 2019 року [PERSON] посилалась на те, що цим рішенням її позбавлено права користування земельною ділянки, межі земельної ділянки [PERSON] з нею не погоджено. Разом з тим, позивач не надала правовстановлюючих документів на підтвердження володіння чи користування спірною земельною ділянкою з 05 грудня 2007 року. Позивач акцентувала увагу, що вона набувши право власності на частину домоволодіння також набула права володіння земельною ділянкою, не заслуговують на увагу. Статтею 120 ЗК України закріплено право набувача будинку, будівель або споруд на користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені (тобто частиною земельної ділянки під будівлями та спорудами) та частиною земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Проте позивач, звертаючись до суду з цим позовом та зазначаючи про порушення її прав, документально не підтвердила межі земельної ділянки, на якій знаходиться належне їй домоволодіння, що в свою чергу також виключає можливість для визнання недійсним оспорюваного рішення. Отже, позивач не довела належними та допустимими доказами, що спірні договора купівлі-продажу, порушують її права чи законні інтереси, зокрема, щодо права користування земельною ділянкою. Статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Як встановлено в судовому засіданні та не спростовано позивачем, що остання з 2007 року не зверталась в установленому порядку щодо відведення їй у постійне користування чи передання у власність земельної ділянки площею 1000 м2 за адресою. [ADDRESS] . Посилання позивача на неможливість приватизації земельної ділянки у зв`язку з ненаданням згоди співвласника нерухомого майна, а саме домоволодіння за адресою [ADDRESS] є неприйнятним, оскільки позивач не була обмежена в праві на захист своїх інтересів шляхом звернення до відповідних органів у строк та порядок визначений законодавством. Під час розгляду цієї справи судом не встановлено наявності у позивачки правовстановлюючих документів, які б підтверджували її право користування спірною земельною ділянкою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , про що позивач зазначила і в позовній заяві. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано архівний витяг із додатку №1 до рішення виконавчого комітету Полтавської міської Ради від 21 лютого 1955 року № 75 «Про затвердження матеріалів обміру кварталів та відповідно до якого квартал [ADDRESS] зареєстровано за землекористувачем 1890м2. Проте зазначений витяг не є правовстановлюючим документом про виділення в користування чи власність позивачу зазначеної земельної ділянки. Відповідно до ч.3 ст. 3, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Нормами статті 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В той же час, звертаючись з цим позовом, позивачем [PERSON] не наведено встановлених законом підстав та доказів в обґрунтування наявності у неї прав на спірну земельну ділянку та як наслідок визнання договорів купівлі-продажу недійсними і позбавлення відповідача права власності. З врахуванням вищевикладеного, при розгляді справи, суд дійшов висновку про відсутність доказів виділення позивачеві, передачу їй у користування чи у власність земельної спірної земельної ділянки . Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Тому заявляючи вимоги про позбавлення права власності іншої особи, що є крайнім заходом втручання у мирне володіння майном, позивач зобов`язаний не тільки зазначити, а й довести своє право на спірну земельну ділянку. Проте у цій справі позивачкою не доведено, наявності у неї майнових прав на земельну ділянку, яка належить відповідачу, тобто не встановлено порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Враховуючи вищевикладене, висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 36 від 12 вересня 2019 року , що зовнішні межі земельних ділянок за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] перетинаються у площині та накладаються одна на одну не може бути визнаний судом належним доказом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Зустрічні позовні вимоги [PERSON] . Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] придбала земельну ділянку кадастровий номер 5310136400:14:006:0193 за адресою [ADDRESS] у [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 28 травня 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Яровим О.Б. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). Статтею 132 Земельного кодексу України передбачено зміст угоди про перехід права власності на земельні ділянки. Згідно з положеннями статей 386, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. На час придбання позивачем за зустрічною позовною заявою даної земельної ділянки, остання була обізнана щодо розташування на ній спірних споруд, проте на час укладення договору купівлі-продажу жодних претензій до продавця з приводу зазначеного висловлено не було. Пунктом 1.8 договору купівлі-продажу встановлено, що покупець свідчить , що особисто оглянув земельну ділянку , яка є предметом цього договору до його укладення і особисто переконався, що природний та господарський стан земельної ділянки не перешкоджає її використанню за призначенням, претензій до продавця відносно якості предмету договору він не має ( а.с.141 т.1). Отже, на час укладення договору позивач була обізнана щодо предмету договору, у неї не виникло жодних заперечень, що підтверджується текстом даного договору. Загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63) . Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справі «Dombo Beheer B.V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, п. 33, Series А № 274). При розгляді справи суд виступає незалежним та неупередженим і не віддає перевагу жодній із сторін процесу (вимоги ст. 6 Європейської конвенції, в тому числі і щодо роз`яснення сторонам процесуальних наслідків вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій). Сторонам належним чином було роз`яснено їх процесуальні права, попереджено про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій та цими правами сторони розпорядилися диспозитивно. Відповідно до вимог ч.1, 5, 6 ст. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином , позивач за зустрічним позовом обрала неналежний спосіб захисту свого порушеного права, а тому її позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст..141 ЦПК України понесені сторонами судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed