Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, про визнання за нею права власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 59,1 кв.м., жилою площею 40,7 кв.м. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 15 січня 2021 року суд відкрив провадження. Справу вирішено розглянути за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено перше судове засідання на 12 лютого 2021 року, 11 годину 15 хвилин, у приміщенні зали судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області. 12 лютого 2021 року, в судове засідання сторони не з`явились, але у поданих заявах просили справу розглянути без їх участі. У зв`язку із чим, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиції учасників у справі. Позиція позивача полягала у тому, що на підставі договору дарування від 03 листопада 1993 року, їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Однак оригінал договору дарування був нею втрачений. А дублікат цього договору отримати неможливо, оскільки договір разом зі справою був переданий до Луганського обласного нотаріального архіву, який знаходиться у місті Луганську, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, у зв`язку з цим нотаріус Рубіжанської державної нотаріальної контори відмовив у видачі дублікату зазначеного договору. Відповідач в особі міського голови Рубіжанської міської ради Луганської області, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Оцінка суду щодо фактів, з оцінкою доказів та аргументів сторін. Третього листопада 1993 року [PERSON] [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла в дар, на підставі нотараільно оформленого договору дарування, квартиру [ADDRESS] (а.с. 29-30). За даними Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 8). Але згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про право власності щодо квартири [ADDRESS] відсутні (а.с. 6). У зв`язку з втратою оригіналу договору дарування квартири від 03 листопада 1993 року, [PERSON] , 08 грудня 2020 року, через свого представника звернулась до державного нотаріуса Рубіжанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу дублікату договору дарування квартири [ADDRESS] . Але постановою від 08 грудня 2020 року, державний нотаріус відмовила [PERSON] у видачі дублікату договору дарування, оскільки справи Рубіжанської державної нотаріальної контори по 2000 рік включно були передані на зберігання до Луганської обласного державного нотаріального архіву, який знаходиться в місті Луганську, тобто на тимчасово окупованій території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с. 9). І 13 січня 2021 року, [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до Рубіжанської міської ради Луганської області про визнання права власності (а.с.1-2). Оцінка суду щодо змісту спірних правовідносин. Із встановлених обставин вбачається вступ позивачки у цивільно-правові відносини у сфері власності в межах яких, через втрату нею оригіналів документів, які засвідчують право приватної власності на нерухоме майно, вона потрапила в умови правової невизначеності, у яких повною мірою реалізувати правомочності власника вона не може. Оцінка суду щодо права. Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини першої статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, квартиру [ADDRESS] , слід розглядати як нерухому річ, право власності та інші речові права на які, а також їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею третьою цього закону передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною четвертою цієї статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Положеннями частини першої статті 4 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню) було передбачено, що цивільні права та обов`язки виникали з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Так, статтею 4 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік передбачалось, що об`єктами цивільних прав є, у тому числі, право на нерухоме майно, особливості набуття та припинення якого встановлюється законодавчими актами. Поряд з цим частиною першою статті 51 цього ж закону, було передбачено, що громадянину можуть належати на праві власності - квартири, як нерухоме майно. Цивільне право власності, з огляду на положення частини четвертої статті 86 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки, існувало у чотирьох формах, серед яких була і приватна власність. Законом, який тлумачив право власності як суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном, та регулював їх на території нинішньої України є Закон України Про власність, положеннями статті 12 якого було передбачено, що громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Виходячи з положень 243 та 244 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на час укладання договору), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування повинен бути нотаріально посвідчений. У розпорядженні суду є відомості, отримані від комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради Луганської області про те, що власником квартири [ADDRESS] , є [PERSON] на підставі договору дарування (а.с. 29-30) посвідченого державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори 03 листопада 1993 року (реєстр № 7188), зареєстрованого Рубіжанською групою Лисичанського міжрайонного бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 68/25 (а.с. 8). Таким чином суд погоджується із тим, що [PERSON] дійсно набула право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , і, що правовстановлюючим документом, який підтверджував набуте нею право власності на квартиру, був оригінал договору дарування від 03 листопада 1993 року, який вона втратила. І вказана обставина (втрата правовстановлюючого документу) дійсно створює для позивача умови правової невизначеності через, що існує необхідність захисту права власності позивача у судовому порядку. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно зі статтею 5 цього ж кодексу здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Висновок суду по суті позовних вимог. Тому враховуючи все вищевикладене, суд приймає визнання відповідачем позову та відзначає, що позовні вимоги дійсно є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Отже,

Outcome: approved