Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] , третя особа Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування Солом`янської РДА міста Києва про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що вона є одноособовим власником рахунку в двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] житловою площею - 25,0 кв.м., загальною площею - 39,3 кв.м. Зазначає, що форма власності квартири (житла) - неприватизована, раніше була надана згідно ордеру її батьку, [PERSON] , [INFO] . В свою чергу, зазначена квартира знаходиться на балансі ВСП «Чоколівський». Проте, зазначає, що у зв`язку із тим, що її батько - [PERSON] залишив місце своєї реєстрації, тривалий строк не користувався житловою площею, вона була вимушена звернутися до суду із позовними вимогами, щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києваї (справа № 2-304/2008) від 03 березня 2009 року було задоволено її позовні вимоги до [PERSON] , та визнано його таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Вказує, що на зазначеній житловій площі окрім неї та її сина, [PERSON] , [INFO] , з 10.02.1994 зареєстрований її брат - відповідач [PERSON] , проте із моменту реєстрації в квартирі за зазначеною адресою відповідач жодного дня не проживав та не користувався житловою площею. Наразі, місцезнаходження відповідача їй не відомо, будь-яких зв`язків вони не підтримують, оплату за споживання житлово-комунальних послуг відповідач не здійснює. Тобто, позивач зазначає, що весь тягар матеріальних витрат по оплаті вартості всіх послуг, щодо обслуговування квартири вона вимушена нести одноособово. Окрім того, позивач зазначає, що вона має постійно реагувати на листи, телеграми банків, фінансових компаній, кредитних спілок, які надсилають повідомлення на адресу реєстрації місця проживання відповідача. Вказує, що ці повідомлення зазначають про велику кількість фінансових зобов`язань відповідача [PERSON] , який належним чином їх не виконує, окрім того в більшій кількості листів маються погрози, адресовані на ім`я відповідача. Вважає, що з цього вбачається, що відповідач не користується житловою площею, понад встановлені в законодавстві строки без поважних причин. Проте, в досудовому порядку вирішити це питання є неможливим, оскільки будь-яких зв`язків вони не підтримують, а відповідач не прибуває до місця реєстрації. Таким чином, зазначає, що єдиним шляхом вирішення цього питання є судовий порядок. Зазначає, що вона, як зареєстрована особа у житловому приміщенні, перешкод у користуванні відповідачу не чинила. Відповідач за власною волею житлом не користується, будь-які речі відповідача в квартирі відсутні та не зберігаються. Вказує, що реєстрація в зазначеній квартирі відповідача унеможливлює її право на оформлення субсидії для оплати житлово-комунальних послуг, у зв`язку з тим, що відповідач не проживає та не користується житловим приміщенням. Просила суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24.09.2019 відкрито спрощене позовне провадження в справі з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування Солом`янської РДА міста Києва Федорчук Х.В. у судове засідання не з`явилась, надала заяву, в якій просила суд ухвалити рішення на розсуд суду та розглянути справу без її участі. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , звертаючись до суду, зазначила, що вона є одноособовим власником рахунку в квартирі [ADDRESS] та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеною квартирою. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно із ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З позову та довідки по формі № 3 від 29.05.2009 про кількість зареєстрований осіб у житловому приміщенні вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані позивач - [PERSON] [INFO] , її син - [PERSON] [INFO] , а також відповідач - [PERSON] [INFO] , станом на 2009 рік квартира була неприватизована, будь-яких інших доказів, які б підтверджували право власності на день подачі позову до суду матеріали справи не містять. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Позивачем надано докази, що містяться в матеріалах справи, тому суд розглядає її за наявними матеріалами. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Позивач, на підтвердження своїх вимог надала суду копію акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 12.12.2016, складений трьома особами (вказані як мешканці цього будинку), з якого вбачається, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає протягом двадцяти років та підписаний трьома особами, мешканцями будинку [ADDRESS] , також майстром тех. дільниці та начальником ЖЕД-902 В.Даніловим (а.с.8). Суд оцінює такий єдиний доказ критично, оскільки з нього не вбачається, яким чином на 12.12.2016 було встановлено факт не проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі саме протягом двадцяти років та факт не користування ним квартирою. Крім того, суд звертає увагу, що акт про не проживання особи за місцем реєстрації був складений 12.12.2016, тоді як з позовом позивач звернулась 20.09.2019. У силу ст.ст. 71,72 ЖК УРСР тимчасовою повинна бути відсутність особи протягом шести місяців, що передують зверненню до суду, а не за якійсь період взагалі. Будь-яких інших доказів стосовно не проживання відповідача у спірній квартирі протягом двадцяти років позивачем суду не надано. Суд вважає, що акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 12.12.2016, як єдиний наданий доказ на підтвердження заявлених вимог, не є достатньою та безумовною підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed