Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою, про встановлення факту смерті [PERSON]. У заяві вказано, що [PERSON] до дня смерті проживала разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті від 19.09.2017 № 67, [PERSON] померла 18 квітня 2017 року в результаті ракової інтоксикації. Свідоцтво про смерть необхідне заявнику для отримання соціальних витрат на поховання та прийняття спадщини після смерті [PERSON]. Заявник має лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті від 19.09.2017 № 67 відносно [PERSON] видане ДНР, але після звернення до Бердянського міського ВДРАЦС, останнім їй було відмовлено у державній реєстрації та видачі свідоцтва про смерть, так як документи видані ДНР не створюють правових наслідків на території України. У своїй заяві [PERSON] просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], визнавши датою її смерті 18.04.2017р., місце смерті: м. Кіровське Донецької області. У судовому засіданні представник заявника за довіреністю [PERSON], на заявлених вимогах свого довірителя наполягала та просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Суд розглядає вищезазначену заяву в порядку, передбаченому п.1 ст.257-1 ЦПК України, згідно якої заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви. Дослідивши докази по справі,суд приходить до висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. На підтвердження викладеного в заяві надано довідку про причину смерті [PERSON] № 67 від 19.04.2017 року., лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] № 67 від 19.04.2017 року. Також на підтвердження смерті [PERSON], заявницею надано копію свідоцтва про смерть серії ДНР № 058657 від 19.04.2017 року, яке видане Кіровським міським відділом запису актів цивільного стану Державної [PERSON] Міністерства юстиції ДНР. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих органами і установами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Таким чином, суд вважає встановленим факт смерті [PERSON] Відповідно до п.5 ч.1 ст.234 ЦПК України в порядку окремого провадження суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно п.1 ст.257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до будь якого суду за межами такої території України. Згідно п.2 ст.257-1 ЦПК України справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви. Таким чином суд робить висновок про те, що заява [PERSON] повністю знайшла своє підтвердження у судовому засіданні і тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved