Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції, в якому просила витребувати у [PERSON] 1/5 частку квартири [ADDRESS], припинити право власності [PERSON] на вказану частку квартири, зобов'язати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції внести відомості про належність [PERSON] вищевказаної частки квартири. Вимоги мотивовані тим, на підставі реєстраційного посвідчення від 13.02.1992р. позивачка була власником спірної квартири в цілому. Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Сімферополя від 10.09.2008р. 1/2 частка зазначеної квартири була присуджена [PERSON], який 24.09.2009р. подарував цю частку матері [PERSON], остання 04.02.2010р. подарувала 1/2 частку квартири назад [PERSON] В подальшому, 02.09.2011р., [PERSON] подарував 1/4 частку квартири [PERSON] Надалі, рішенням Апеляційного суду АР Крим від 28.11.2011р. було скасовано заочне рішення Залізничного районного суду м. Сімферополя від 10.09.2008р. та прийнято нове рішення, згідно якого за [PERSON] визнано право власності на 3/10 часток спірної квартири, відповідно [PERSON] належить 7/10 часток квартири. Отже, відповідачу належало 3/10 частки квартири, яка включає в себе 1/4 частку, подаровану ним у 2011 році, після відчуження 1/4 частки за ним на теперішній час числиться 1/4 частка, проте, з урахуванням рішення Апеляційного суду АР Крим, йому після дарування 1/4 частки повинно належати лише 1/20 частка спірної квартири. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги по тих же підставах, просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Треті особи у судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд знаходить позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню по наступних підставах. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що згідно реєстраційного посвідчення від 13.02.1992р., [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] (а.с.4). Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Сімферополя від 10.09.2008р. за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку даної квартири, з припиненням права власності на 1/2 частку квартири за [PERSON], рішення набрало законної сили 23.09.2008р. (а.с.5). 24 вересня 2009р. [PERSON] подарував вищевказану 1/2 частку квартири матері [PERSON] на підставі договору дарування від 204.09.2009р. реєстр № 1875 (а.с.6), надалі, 04.02.2010р. [PERSON] подарувала дану 1/2 частку квартири назад [PERSON] на підставі договору дарування від 04.02.2010р. реєстр №185 (а.с.7), в подальшому, 02.09.2011р. [PERSON] подарував належну йому 1/4 частку квартири [PERSON] на підставі договору дарування від 02.09.2011р. реєстр №641 (а.с.8). Рішенням Апеляційного суду АР Крим від 28.11.2011р. заочне рішення Залізничного районного суду м. Сімферополя скасовано, ухвалено нове рішення, яким за [PERSON] визнано право власності на 3/10 частки спірної квартири станом на 13.02.1992р., припинено право власності [PERSON] на 3/10 частки квартири (а.с.9-10). Ухвалою Апеляційного суду АР Крим від 23.09.2013р. вищевказане рішення Апеляційного суду АР Крим роз'яснено, зокрема те, що станом на 13.02.1992р. [PERSON] належить 3/10 частки квартири [ADDRESS], а [PERSON] 7/10 часток квартири (а.с.11). Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 30.12.2013р. власниками спірної квартири є [PERSON] - 1/2 частка квартири, [PERSON] - 1/4 частка квартири, [PERSON] - 1/4 частка квартири (а.с.39). Належні відповідачу 3/10 частки даної квартири включають в себе 1/4 частку, що була відчужена ним за договором дарування [PERSON] (3/10 = 1/4 + 1/20). Отже після відчуження 1/4 частки у відповідача повинна залишитись 1/20 частка квартири, однак, як вже було зазначено вище, за ним числиться 1/4 частка квартири, оскільки після ухвалення заочного рішення суду відповідач подарував свою частку матері, а потім прийняв в дар цю же частку, тобто фактично спірна частка квартири належить йому на підставі договору дарування від 04.02.2010р. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач вважав, що без визнання недійсним договору дарування від 04.02.2010р. неможливо вирішувати питання про витребування в нього 1/5 частки квартири. Разом з тим, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 7 листопада 2012 року розглянув справу № 6-107 цс 12, предметом якої був спір про визнання договору недійсним за позовом особи, яка не була стороною цього договору. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем. З огляду на зазначене, судом не приймаються до уваги вищевказані заперечення відповідача. Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, враховуючі, що відчужуючи 24.09.2009р. 1/2 частку спірної квартири відповідач фактично розпорядився 1/5 часткою квартири, що належить позивачці, суд вважає заявлені позовні вимог в частині витребування від [PERSON] на користь [PERSON] 1/5 частки квартири [ADDRESS] з припиненням права власності [PERSON] на 1/5 частку даної квартири. Згідно роз'яснень, що містяться у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.10.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. З огляду на зазначене, суд вважає, що для захисту прав та інтересів позивачки вичерпним заходом буде прийняття судом рішення про витребування частки квартири від відповідача з припиненням його права власності на частку квартири, у зв'язку з чим, у задоволенні решти позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити. На підставі викладеного, ст.388 ЦК України,

Outcome: partial