Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, вказуючи, що з 02 липня 1996 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя мають неповнолітнього сина [PERSON]. Стверджує, що одруження з відповідачем виявилось невдалим, у них різні характери, відсутнє взаєморозуміння і довіра. Прийшла до висновку, що примирення неможливе. Проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують. А тому, просить шлюб з відповідачем розірвати, неповнолітнього сина сторін залишити проживати з нею. В заяві на ім'я суду позивач повністю підтримала позовні вимоги, просить їх задовольнити та справу розглянути без її участі. Відповідач в заяві на ім'я суду позов визнав, згідний на розірвання, просить справу розглянути без його участі. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог немає. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. З 02 липня 1999 року сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі, згідно свідоцтва про шлюб серії І-ГЮ №024297, виданого 02 липня 1999 року Гощанським райвідділом реєстрації актів громадянського стану Рівненської області. Сторони не ведуть спільне господарство, проживають окремо, не підтримують подружні стосунки, примирення між ними неможливе. При взаємовідносинах, які склались між сторонами, суд вважає, що сім'я існує формально, збереження її неможливе. За таких обставин суд приходить до висновку, що причини, які спонукали позивача на полягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, спільне проживання сторін є неможливим. Що ж стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, то суд приходить до таких висновків. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема статтями 31 та 32 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою, а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, згідно із ч.4 ст.29 ЦК України. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України. Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір'ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч.3 ст.160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно із свідоцтва про народження, син сторін у справі Андрій, досяг шістнадцяти років, а відтак з цього часу втратив статус малолітньої дитини. Провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Таким чином, пред'явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини необхідно відмовити за безпідставністю, оскільки син сторін Андрій, досяг шістнадцятирічного віку, а відтак йому належить право самостійно обирати місце свого проживання. Судові витрати, згідно ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог. Тому позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved