Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свій позов тим, що перебуває у шлюбі з [PERSON] із 04 вересня 2010 року, що був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 1084. Від даного шлюбу мають одну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Вказує на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, подружні відносини між ними припинено, їх шлюб існує лише формально. Спільного господарства не вели, а отже і спору щодо нього немає. Просила шлюб розірвати. Під час судового розгляду позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги, зазначивши, що дитина перебуває на її утриманні, а чоловік матеріальної допомоги на утримання надає нерегулярно. Просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на дитину в розмірі 800 грн. від всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечує щодо розірвання шлюбу та просив зменшити розмір аліментів. Заслухавши сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі із 04 вересня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 04.09.2010 року (а.с. 3). Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що батьком [PERSON] є [PERSON], що вбачається з копії свідоцтва про народження (а.с. 12) та не оспорювалось відповідачем в судовому засіданні. Встановлено, що сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, не мають спільного сімейного бюджету, не ведуть спільно господарство, кожен з них живе своїм окремим життям, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Якщо хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 ст. 56 СК України вказують, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, наполягання позивача на розірванні шлюбу, суд приходить до висновку, що сім'я [PERSON] розпалася, а збереження сім'ї є неможливим. Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Всупереч вимогам ст.181 Сімейного Кодексу України сторони не досягли домовленості щодо утримання неповнолітнього сина, а тому вимога про стягнення аліментів в примусовому порядку підлягає до задоволення. Враховуючи, що [PERSON] не має офіційного постійного місця роботи, стягнення коштів на утримання неповнолітнього [PERSON] (аліменти) слід присудити у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України, аліменти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При визначенні частки розміру аліментів суд врахував стан здоров'я та матеріальне становище неповнолітньої дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, стягувача аліментів, а також те, що у відповідача інших неповнолітніх дітей, непрацездатної дружини немає. Суд вважає, що [PERSON] спроможний надавати матеріальну допомогу неповнолітньому сину в розмірі 600 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а тому позовні вимоги про стягнення аліментів слід задовольнити. Відповідно ст. 88 ЦПК України суд стягує із відповідача 243,60 грн. в дохід держави.

Outcome: partial