Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві власності належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що через сварки та постійні конфлікти з відповідачем вона змушена була викликати поліцію за місцем проживання, після чого [PERSON] , зібрала свої речі та залишила житло. Позивач зазначає, що більше року відповідач не проживає в квартирі, що підтверджується Актом про не проживання. На підставі викладеного просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 07 липня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Сторонам було надіслано копію ухвали суду, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, разом з цим, 20.10.2021 року (вх. № 30216) на адресу суду надійшло клопотання за підписом представника позивача адвоката Споришева Максима Олексійовича про розгляд справи за відсутності позивача, в якій представник зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.26). Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явились, звернулась до суду із заявами про слухання справи за її відсутності, в яких зазначила, що не бажає спілкуватись з позивачем у справі, у зв`язку з цим просить провести розгляд справи без її участі, позов визнає в повному обсязі. (а.с.29, 32). Також, 03.12.2021 року (вх. № 35561) на адресу суду надійшла заява відповідача щодо роз`яснення підстав направлення заяв на адресу суду з місця реєстрації. Так, в заяві відповідач зазначила, що жодного дня за місцем реєстрації не проживала, реєстрація їй була потрібна для працевлаштування, щодо зазначення даної адреси на конверті, вказала, що вважала, що так буде вірно, оскільки є адресою її реєстрації, місцем проживання є: [ADDRESS] (а.с.32) Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані письмові докази на підтвердження позовних вимог та заяву відповідача про визнання позову, в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, позивачу у справі [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадкування за законом від 11.01.1997 року належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] . Свідоцтво зареєстроване за № 3-37. Також, згідно штампу (проставленого на звороті даного Свідоцтва) право власності позивача зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» під № [NUMBER] .125-кн 4пр, 15.10.1997 року (а.с.4). Позивач зазначає, що в її квартирі, зареєстрована, однак не проживає відповідач по справі, а наявність реєстрації відповідача створює позивачу, як власнику додаткові витрати по утриманні власності. Згідно довідки виданої Департаментом надання адміністративних послуг ОМР № С4-140636-ф/л від 04.09.2019 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] (а.с.11). Судом досліджується Акт про не проживання особи за місцем реєстрації, який складено та підписано мешканцями будинку [ADDRESS] , з якого вбачається, що [PERSON] , за місцем реєстрації не проживає більше року. Акт засвідчено Генеральним директором ТОВ «КК «Суворовський» Попович В.А. (а.с.5). Крім іншого, факт не проживання відповідача за місцем реєстрації також підтверджується, особистою заявою відповідача, в якій вона зазначила, що проживає за адресою: [ADDRESS] , та за адресою місця реєстрації не проживає (а.с.32). Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про тривалу відсутність відповідача, а також доказів поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання, натомість судом встановлено, що відповідач добровільно не проживає за адресою реєстрації та відповідно до заяви про визнання позову відповідач проживає за іншою адресою, про що й зазначає особисто. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації без поважних причин та не має наміру там проживати, а отже є підстави для визнання її такою, що втратила право користування житлом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 1; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Відповідно до правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, пунктом 26 яких додатково закріплено підстави зняття особи з реєстрації місця проживання згідно якого, до таких підстав належить, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що [PERSON] , не проживає в квартирі, що письмово підтвердила, суд приходить до висновку, що відповідач, як особа, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживає, власником квартири не являється, комунальні послуги не сплачує, реєстрація відповідача у вищевказаній квартирі порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідач втратила право користування спірним житлом, тому позовні вимоги про визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] підлягають задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших суду надано не було про їх витребування питання не порушувалося. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачені ним і документально підтвердженні судові витрати у загальному розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 319,405 ЦК України,

Outcome: approved