Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Ковельського міськрайонного суду із позовною заявою в якій прохає визнати незаконним та скасувати рішення Ковельської міської ради Волинської області від 24.03.2011 року №7/20 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] » і визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданий Ковельською міською радою на ім`я відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуваним рішеннями, на підставі якого відповідачами набуто право власності на спірну земельну ділянку порушено її права. Порушення полягає у тому , що земельна ділянка , яка перебуває у власності відповідачів , до передачі її у власність перебувала у спільному користуванні жильців будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] , адже на ній розташовуються спільні споруди, зокрема, сараї, вигрібна яма та надвірний туалет до яких позивач на даний час позбавлена можливості вільного доступу. Провадження у справі було відкрито 02.02.2018 року суддею Ковельського міськрайонного суду [PERSON] та перебувало в провадженні останнього до 02.10.2018 року. У зв`язку із відставкою головуючого справа на підставі розпорядження керівника апарату була передана судді Ковельського міськрайонного суду Наваляному Т.Д. в провадженні якого перебувала до 11.03.2019 року та в наступному, у зв`язку із відставкою головуючого [PERSON] у відповідності до розпорядження керівника апарату була передана 11.03.2019 року в провадження судді Восковської О.А. На подану позовну заяву відповідачем у справі [PERSON] було надано письмовий відзив у якому останній вказав , що позовних вимог не визнає повністю та прохає у задоволенні позову відмовити. На обґрунтування доводів безпідставності позову вказує про те, що жодних прав позивача не порушено, адже під час передачі земельної ділянки у його спільну сумісну власність із [PERSON] та [PERSON] було враховано права позивача, оскільки земельна ділянка, на якій розташовується сарай позивача залишилась і на даний час у комунальній власності та нікому у власність не передавалась. При цьому, вказує , що земельні ділянки на яких розташовуються будинок [ADDRESS] та будинок [ADDRESS] не є суміжними та не мають спільної межі , адже між ними є наявна земельна ділянка, яка належить Ковельській міській раді та визначена, як прохід , яким має можливість користуватись позивач з метою вільного доступу до сараю. Доступ до сараю є вільний . \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились. Останніми до суду було надано письмові заяви про розгляд справи у їх відсутності. \~ \~ \~ \~Представник відповідача - Ковельської міської ради в судове засідання не з`явився, подавши письмову заяву про розгляд справи у їх за наявними у справи матеріалами. \~ \~ \~ \~Будучи присутніми у судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Золотько Ірина Іванівна поданий позов підтримали. Прохали його задовольнити та додатково суду пояснили, що внаслідок передачі відповідачам у власність земельної ділянки позивач не має можливості вільно користуватись спільною спорудою надвірною вбиральнею, яка розташовувалась на території будинковолодіння [ADDRESS] , а також не має вільного доїзду до належного сараю. Можливість доїзду завжди існувала із провулку Миколайчука, а після передачі земельної ділянки у власність відповідачів останні огородили передану їм у власність земельну ділянку і тому доїзд уже не можливий. Представник відповідача [PERSON] та її представник адвокат Дзивульська Лідія Вікторівна позову не визнала та додатково пояснили, що заїзду, який був би передбачений та визначений відповідними документами із провулку [PERSON] до господарської споруди належної позивачу не існувало. Надвірна вбиральня , якою має бажання користуватись позивач не знаходилась та не знаходиться на відведеній у власність відповідачів земельній ділянці. Вказана вбиральня знаходилась на земельній ділянці , яка передана у власність співвласників квартири [ADDRESS] . Відповідачі до вказаної території ніякого відношення не мають. Щодо сараю , то вказала , що прав позивача оскаржуваними рішенням та державним актом порушено не було , оскільки з огляду на конфігурацію спірної земельної ділянки господарська споруда позивача розташовується на землях міської ради до якої існує вільний дохід, який пролягає між земельними ділянками по вулиці Миколайчука № 5 та №7 . Прохає у задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши вступне слово сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку , що позов є безпідставним та до задоволення не підлягає за наступних підстав. Сторонами визнається та не заперечується та обставина , що позивач є власником квартири [ADDRESS] та володіє частиною спільної споруди - сараєм, який розташовується поряд будинку [ADDRESS] 5 по [ADDRESS] . Споруда складається із відповідних секцій сараїв. Належна позивачу секція сараю розташовується на землях Ковельської міської ради та не передана у власність відповідачів. Вказана обставина також доводиться і графічними матеріалами, які містяться в технічній документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності відповідача, а також конфігурацією та описом меж належної відповідачам земельної ділянки, які відображені у державному акті. Із технічної документації землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки співвласників будинку [ADDRESS] вбачається, що вказана ділянка, на якій розташовується квартира належна позивачу, була сформована в 2006 році , а спірна земельна ділянка сформована значно пізніше - у 2010 році. Висновком Управління містобудування та архітектури від 02.10.2006 року та висновком Ковельського міського відділу земельних ресурсів від 02.10.2006 року було погоджено загальну площу земельної ділянки по [ADDRESS] Ковелі у розмірі 519 кв.м. та встановлено за можливе надати у власність співвласників квартири [ADDRESS] земельну ділянку 211 кв.м. та у власність [PERSON] земельну ділянку площею 308 кв.м. у відповідності до виготовленого та погодженого кадастрового плану Д№ 1081 від 31.08.2006 року. Із вказаного кадастрового плану вбачається, що з метою вільного та безперешкодного доступу [PERSON] до належного їй сараю , який знаходиться поза межами земельної ділянки [ADDRESS] , передбачено можливість встановлення сервітуту та визначено конфігурацію і площу земельної ділянки на яку слід накласти сервітут. Сервітут має пролягати по земельній ділянці , яка пропонувалась , а в наступному була передана у власність співвласникам квартири [ADDRESS] . Сервітут позивачем не укладався. Із технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної вбачається, що було встановлено зовнішні межі цілої земельної ділянки [ADDRESS] та проведено її поділ між співвласниками квартири [ADDRESS] квартири [ADDRESS] . З метою встановлення меж земельної ділянки в натурі було виготовлено кадастровий план із зазначенням меж землекористування з якого вбачається, що за межами сформованих земельних ділянок [ADDRESS] 7 та [ADDRESS] м.Ковелі існує господарська будівля (сарай) , яка перебуває у користуванні громадянки [PERSON] . Вказана будівля знаходиться на землях комунальної власності та не передана у власність відповідача. Доступ до вказаної споруди передбачений та існує між будинками [ADDRESS] 5 та [ADDRESS] . У ході судового розгляду було допитано свідків , заявлених стороною позивача. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожен зокрема, показали суду про те, що надвірна вбиральня дійсно була та знаходилась на території будинковолодіння [ADDRESS] . Свідок [PERSON] та [PERSON] вказали, що така споруда знаходилась з протилежної сторони від належного сараю позивача, а з огляду на графічні матеріали підтвердили ту обставину , що надвірна споруда знаходилась поза межами земельної ділянки переданої у власність відповідачів. Вказана споруда була знищена декілька років тому. Вигрібна яма , яка колись розташовувалась на території спільної земельної ділянки також була засипана і уже давно ніким не використовується, адже не існує . Доїзд до сараю , який мав місце до передачі у власність земельної ділянки відповідачам, позивач здійснювала через провулок Миколайчука. Свідок [PERSON] , яка була майстром дільниці підприємства , на балансі якого перебували обидва будинковолодіння, вказала, що будь якими документами проїзд із [ADDRESS] Миколайчука не встановлювався і такі документи на підприємстві відсутні. Також вказала , що її повноваження як майстра припинились орієнтовно в 2006 році. Отже , з огляду на встановлені в ході судового розгляду обставини, вбачається, що підстав для задоволення позову не має, оскільки під час передачі спірної земельної ділянки прав позивачки порушено не було. Належна позивачу господарська споруда, як розташовувалась на землях Ковельської міської ради не переданих у власність так і розташовується на землях міської ради і по сьогодні, до споруди існує вільний доступ, який позивачем здійснюється через земельну ділянку , яка була сформована для обслуговування цілого будинку по [ADDRESS] , або ж через прохід , який визначено та встановлено Ковельською міською радою та пролягає між земельними ділянками по [ADDRESS] Миколайчука [ADDRESS] та Миколайчука [ADDRESS] . Належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність встановленого проїзду зі сторони провулка Миколайчука в м.Ковелі позивачем не надано. Надвірна споруда не розташовується на спірній ділянці. Так як належна позивачу господарська споруда розташовується на землях Ковельської міської ради та за зовнішніми межами межує з земельною ділянкою будинку [ADDRESS] , в якому розташовується належна позивачу квартира №2 , то проїзд у разі необхідності повинен здійснюватись у найменш обтяжливий спосіб для співвласників земельної ділянки по [ADDRESS] . Отже , набуття у власність спірної земельної ділянки відповідачами відбулось у спосіб , який визначено законом. Право кожного громадянина України на безоплатне отримання у приватну власність земельної ділянки в межах норм, визначених ЗК України, один раз по кожному виду використання закріплено ст.116 ЗК України. Порядок такої безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст.118 ЗК України. Згідно п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно до компетенції сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Передача земельних ділянок у власність громадян відбувається на підставі відповідного рішення. Рішення Ковельської міської ради Волинської області від 24.03.2011 року №7/20 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] » було ухвалено відповідачем в межах компетенції та у спосіб, який визначено законом. Відтак, відсутні підстави для визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданий Ковельською міською радою на ім`я відповідачів. \~ \~ \~ \~ Нормами\~ статті 15 Цивільного кодексу країни визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З аналізу норм наведеного закону вбачається , що судовому захисту підлягає цивільне право виключно у випадку його порушення , невизнання або оспорювання. Позивачем не доведено, що оскаржуваними рішеннями Ковельської міської ради та передачею у власність відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] земельної ділянки площею 0,0296 га з кадастровим номером [NUMBER] \~,\~ що\~ розташовується\~ по\~ [ADDRESS] \~ Миколайчука,\~5\~ в\~м.\~Ковелі її цивільне право порушено, та не надано доказів такого порушення . Статею 81 Цивільного процесуального кодексу встановлено обов`язок доказування і подання доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed