Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до [PERSON], та просить визнати недійсним заповіт від 22 червня 2009 року, складений [PERSON], яка померла [INFO], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1660 від 22 червня 2009 року; та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [INFO], у віці 73 років, померла сестра позивачки, [PERSON], після смерті якої була відкрита спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. У встановлений законом строк позивачкою було направлено на адресу Першої Одеської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Також позивачка вказує, що 10 серпня 2011 року на її адресу надійшов лист Першої Одеської державної нотаріальної контори, з якого вбачається, що дана контора 08 січня 2010 року відправила вищевказану заяву приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за належністю, у зв'язку з наявністю у неї спадкової справи №1 відкрита після смерті [PERSON] При ознайомлені із спадковою справою №1 позивачці стало відомо, що вона була порушена на підставі заяви [PERSON] від 22 грудня 2009 року. Підставою для подання [PERSON] вищевказаної заяви був заповіт, складений [PERSON] 22 червня 2009 року, тобто за два дні до смерті. Позивачка вважає даний заповіт недійсним на підставі ч. 2 ст. 203 ЦК України, оскільки він був підписаний [PERSON], яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, оскільки довгий час, починаючи з 1987 року, хворіла декількома психічними захворюваннями (шизофренія, хвороба Паркінсона), а в 1988-1989 роках була поставлена на облік в психоневрологічному диспансері, та в міру необхідності проходила лікування у лікарів психіатра та невропатолога. Також позивачка зазначила, що протягом всього часу хвороби сестри вона доглядала за нею, забезпечувала її продуктами харчування, здійснювала прибирання у квартирі та купувала необхідні ліки. [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, та надали пояснення аналогічні обставинам, викладеним у позовній заяві. Представник [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення вищевказаних позовних вимог та вказав, що [PERSON] складала заповіт на ім'я відповідача, розуміючи значення своїх дій. Крім того, під час складання вищевказаного заповіту були присутні свідки - [PERSON], [PERSON], а також приватний нотаріус [PERSON], яка посвідчувала спірний заповіт. Тому вважає, що немає жодних підстав сумніватись в дійсності такого заповіту. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, прийнявши до уваги докази, вислухавши думки сторін, пояснення свідків, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 51 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною третьою ст. 203 ЦК України, а саме, що обов'язковою умовою чинності правочину є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є рідною сестрою позивачки, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження [PERSON] №00004138580 від 13 липня 2010 року (а. с. 7-8). Право власності [PERSON] на вищевказану квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 4-9884 виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів 25 липня 1996 року, та розпорядженням органу приватизації №78379 від 25 липня 1996 року (а. с. 107-108). Сестра позивачки, [PERSON], починаючи з 1987 року, хворіла декількома психічними захворюваннями (шизофренія, хвороба Паркінсона), в 1988-1989 роках була поставлена на облік в психоневрологічному диспансері, та в міру необхідності проходила лікування у лікарів психіатра та невропатолога, що підтверджується відповідною медичною картою амбулаторного хворого, наданою позивачкою до суду. Також [PERSON] знаходилась на обліку у лікаря невропатолога поліклініки Одеського національного медичного університету з діагнозом «хвороба Паркінсона». За станом здоров'я [PERSON] потребувала сторонньої допомоги, яку у повній мірі здійснювала позивачка. Протягом всього часу хвороби сестри позивачка доглядала за нею, забезпечувала її продуктами харчування, здійснювала прибирання у квартирі та купувала необхідні ліки. За місяць-півтора до смерті [PERSON] позивач кілька разів бачила у її квартирі сторонніх осіб, ніби-то соціальних працівників, які, зі слів позивачки, просили [PERSON] переоформити на одного з них квартиру. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], яке було видано Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції [INFO] (а. с. 32). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS], загальною пл. 29, 5 кв. м., в тому числі житловою пл. - 15, 7 кв. 22 грудня 2009 року позивачкою було направлено на адресу Першої Одеської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а. с. 101). Листом Першої Одеської державної нотаріальної контори від 10 серпня 2011 року позивачку було повідомлено, що дана контора 08 січня 2010 року відправила вищевказану заяву приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за належністю, у зв'язку з наявністю у неї спадкової справи №1 до майна померлої [PERSON] Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 1/2009 від [INFO] (а. с. 79), вказана справа була порушена на підставі заяви [PERSON] від 22 грудня 2009 року (а. с. 83). У судовому засіданні також встановлено, що 22 червня 2009 року [PERSON] склала заповіт на належну їй спірну квартиру [ADDRESS] на ім'я відповідача [PERSON] Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1660 від 22 червня 2009 року, а відповідні відомості внесено до Спадкового реєстру (а. а. 93-94). У судовому засіданні, за клопотанням представника відповідача були допитані свідки, які були присутні на час складання спірного заповіту: [PERSON], [PERSON], а також нотаріус [PERSON], яка посвідчувала спірний заповіт. [PERSON] 14 червня 2011 року, а [PERSON] 25 квітня 2012 року у судових засіданнях пояснили, що їх запросила у спірну квартиру сама [PERSON] Вона сиділа на ліжку, була спокійною, спілкувалася з усіма, вона була в окулярах, нотаріус давала їй читати заповіт, але [PERSON] нічого не підписувала, а тільки слухала. Також зазначили, що ніяких відхилень з боку психіки у неї не було, але за соматичним станом, вона була слабка. Нотаріус [PERSON], яка посвідчувала спірний заповіт, у судовому засіданні пояснила, що заповіт був складений [PERSON] з дотриманням вимог чинного законодавства, текст заповіту вона їй зачитувала. Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Проте, вищевказані показання свідків про відсутність у [PERSON] на період складання заповіту будь-яких суттєвих психічних відхилень, суперечать медичній документації, іншим матеріалам справи та клінічним уявленням про закономірність перебігу наявних у [PERSON] психічних порушень. Тому, дані показання свідків не можуть бути взяти судом до уваги. У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України, призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. За клопотанням представника позивачки ухвалою суду від 25 червня 2012 року була призначена судово-психіатрична експертиза, проведення якої було доручено судовим експертам Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні №1 (а. с. 150). Висновком посмертної судово-психіатричної експертизи Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні №1, акт № 652 від 05 грудня 2013 року, встановлено, що на час складання заповіту 22 червня 2009 року [PERSON] страждала стійким хронічним психічним розладом: шизофренія параноїдна, дефектний стан, тому за своїм психічним станом абсолютно не могла керувати своїми діями та передбачати їх наслідків (а. с. 196). Ухвалою суду від 01 липня 2014 року, у зв'язку з недовірою висновкам попередньої експертизи, за клопотанням представника відповідача було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої було доручено судовим експертам Київського міського центру судово-психіатричних експертиз (а. с. 248). Згідно висновку №904 від 24 жовтня 2014 року, [PERSON], яка померла [INFO], страждала стійким хронічним психічним захворюванням: шизофренія параноїдна форма, виражений апатико-абулічний дефект (МКХ-10:F20.0). У висновку також встановлено, що [PERSON] за своїм психічним станом під час складання заповіту 22 червня 2009 року, з урахуванням показів свідків по справі, які були присутні під час підписання заповіту, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Правдивість вищевказаних висновків сумнівів у суду не викликають, тому суд бере їх за основу при вирішенні дійсного спору. Вищевикладені висновки спростовують доводи представника відповідача про те, що [PERSON] складала заповіт на ім'я [PERSON], розуміючи значення своїх дій. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз'яснено, що заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. В п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що статтею 1257 ЦК України визначено підстави визнання заповіту недійсним, які не виключають застосування загальних норм §2 глави 16 ЦК України від 2003р. «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК України від 2003 року. Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. В п. 16 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Згідно п. 18 вищевказаної постанови за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON], у зв'язку із кількістю психічних захворювань, під час складання заповіту 22 червня 2009 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно п. 4.12. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Згідно п. 4.14 Порядку, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Згідно п. 4.15. Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно п. 4.18 Порядку, 4.18, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Оскільки оригінал правовстановлюючого документа на квартиру [ADDRESS] знаходиться у відповідача, позивачка не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право власності у порядку спадкування за законом. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Позивачка є рідною сестрою [PERSON] та єдиною спадкоємицею. Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як доведено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивачка в межах строку передбаченого ст. 1270 ЦК України, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Згідно п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Тому, суд вважає також за можливе визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], загальною пл. 29, 5 кв. м., в тому числі житловою пл. - 15, 7 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Крім того, у судовому засіданні доведено, що внаслідок звернення [PERSON] до суду з позовом, нею був сплачений судовий збір у розмірі 853, 00 грн., що відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Вимоги щодо стягнення з відповідача на користь [PERSON] додаткових витрат на проведення експертизи позивачкою не заявлялись, тому судом не розглядались. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved