Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення без надання іншого житла. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що у житловому будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровані позивач власник будинку [PERSON] , її чоловік [PERSON] , їх діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та рідна сестра позивача [PERSON] . На початку березня 2021 року до позивача подзвонила сестра [PERSON] , яка попросила її дозволу тимчасово зі своїми дітьми переїхати проживати, оскільки як вона повідомила виселяють із житла де вона проживала. Тому, [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] приїхали проживати до будинку за адресою [ADDRESS] , де позивач проживала зі своєю сім`єю. Додатково позивач зазначає, що [PERSON] із моменту коли вийшла заміж (1995-1996 рік) у житловому будинку за адресою [ADDRESS] , не проживала. В подальшому [PERSON] почала ставити претензії до побуту та умов проживання, почали виникати конфлікти, відмовилась спільно харчуватись та при дітях скандалити. Дійшло навіть до викликів поліції. На думку позивача, конфлікти виникали на рівному місці та породжувала їх сестра, яка зокрема почала провокувати її чоловіка застосувати до неї чоловічу силу. Під час одного з конфліктів сестра порізала руку до скла, яке розбила у вхідних дверях, однак після цього викликала поліцію де намагалася це видати за поріз, який нібито завдав їй чоловік позивача. Проаналізувавши таку нездорову ситуацію з метою уникнення в майбутньому більш серйозних наслідків та спокою в сім`ї позивач, як власник житлового будинку вирішила виселити відповідачів. Відповідачі не є членами сім`ї позивача та не ведуть з нею спільного господарства, а навпаки систематично завдають йому шкоду, а тому вона має право на усунення порушень свого права у будь-який час, зокрема і шляхом виселення. Ухвалою від 05.05.202021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися хоча належним чином були повідомлені про час та день судового розгляду справи, відзиву на позов не надали. Відповідач [PERSON] подала до суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із її перебуванням за кордоном, однак таке задоволенню не підлягає, оскільки не підтверджене жодними доказами. Відтак, суд вважає за можливе, у відповідності до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, розгляд справи здійснювати за відсутності відповідачів. Заслухавши пояснення позивача та її представника, оглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши зібрані по справі докази, вирішуючи спір на підставі наданих доказів та в межах заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного. Згідно з ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до будинкової книги у житловому будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровані позивач власник будинку [PERSON] , її чоловік [PERSON] , їх діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та рідна сестра позивача [PERSON] . Спірні правовідносини виникли у зв`язку із систематичними, на думку позивача, порушеннями зі сторони відповідачів правил спільного проживання в одному будинку. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року). Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно частини третьої статті 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У статті 157 ЖК Української РСР передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК Української РСР. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Застосування вищенаведених правових норм відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №679/1657/18 (провадження № 61-12028св19), а тому суд, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує такі при вирішенні даного спору. Судом під\~час судового\~розгляду встановлено,\~що позивачем\~не надано\~жодних належних\~та достатіх\~доказів на\~підтвердження обставин\~того,\~що відповідачі\~постійно проживають\~у належному\~їй житловому\~будинку за адресою [ADDRESS] , а також доказів систематичного порушення ними правил співжиття у вказаному будинку. При цьому, посилання позивача на те, що вона неодноразово зверталась із заявами про протиправну поведінку відповідачів до Яворівського РВП ГУНП у Львівській області жодним чином не підтверджують обставин систематичності порушень відповідачами правил співжиття у будинку, оскільки в матеріалах справи відсутні будь які рішення про застосування до останніх заходів впливу (попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів), а також заходів громадського впливу. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. Судові витрати у вигляді судового збору, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed