Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

[PERSON]\~звернулась до\~суду з\~позовом до\~[PERSON] про визнання права власності на частину квартири в порядку набувальної давності мотивуючи свої вимоги фактичним володінням\~чужим майном\~на протязі\~встановленого законом\~терміну. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги, в обґрунтування яких послалася на факти і обставини, викладені у позовній заяві, та зазначила, що квартира [ADDRESS], придбана 01 червня 1998 року позивачем на імя відповідачки, яка є її дочкою, за кошти позивача. З часу придбання по жовтень 2016 року, коли дочка вигнала її із квартири, вона постійно проживала в спірній квартирі, купувала побутову техніку, несла витрати. У звязку з викладеним вважає, що придбала право користування цією квартирою. Крім того, оскільки вона впродовж більш ніж 10 річного терміну безперервно, добросовісно, відкрито володіє майном відповідача 1/2 її квартири, тому відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України має право на визнання за собою права власності на вказану частку за набувальною давністю. Відповідач [PERSON] позовні вимоги заперечувала, пояснила, що дійсно -- придбала у власність спірну квартиру, в якій зареєструвалась і постійно проживала. Її мати [PERSON], працюючи провідником на залізниці, періодично зупинялась у цій квартирі, проте ніколи не була в ній зареєстрована, оскільки має у власності іншу квартиру. Тому в неї відсутнє право користування спірною квартирою. Протягом 2017 року поведінка мати стала нестерпною, вона стала приводити до квартири незнайомих людей, з якими пиячила. Тому, в жовтні 2016 року вона не пустила позивача до своєї квартири. Будь-які особисті речі відповідача в квартирі відсутні. Категорично заперечує проти позбавлення її права власності на 1/2 квартири, вважаючи, що підстав, передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України, не виникло. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши надані докази в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України), суд встановив наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 червня 1998 року, посвідченого нотаріально, [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS]. Договір зареєстрований у встановленому порядку Державним комунальним підприємством Харківське міське бюро технічної інвентаризації 08.06.1998. [PERSON], яка є матірю [PERSON], зареєстрована за адресою: [INFO], в якій їй на праві власності належить 1/2 частка. Згідно до приписів статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідач настоювала на тому, що періодично надавала позивачу дозвіл на проживання в спірній квартирі і ніколи не вселяла її в якості члена своєї сімї. Позивачем не надано суду доказів вселення на законних підставах до спірної квартири в якості члена сімї власника. Суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON][PERSON] про те, що [PERSON] періодично користувалась спірною квартирою, оскільки вони не спростовують позицію відповідача. На розсуд суду, обраний [PERSON] спосіб захисту права власності - шляхом вселення в спірне житлове приміщення, не відповідає нормам статей 16, 386 і 391 ЦК України. Відповідно до ч.1, 4 ст.344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом; право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації; право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Виходячи зі змісту норми статті 344 Цивільного кодексу України, обставинами які повинна довести саме позивач є: добросовісність заволодіння майном на законних підставах; продовження володіння чужим майном відкрито та безперервно, тобто очевидно для третіх осіб; володіння майном протягом встановленого законом десятирічного строку. При цьому п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набуття чинності цим Кодексом. Враховуючи, що ЦК України набув чинності з 1 січня 2004 року (п.1 прикінцевих та перехідних положень ЦК України), норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Позивачем та її представником не надано жодного доказу, в підтвердження зазначених вище обставин. Крім того, відсутні факти, які б свідчили про те, що відповідач не здійснює прав та обовязків власника по відношенню до нерухомого майна вже понад десять років, добровільно вибула з квартири. За правилами\~статей 12,\~13,\~81\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем та її представником не надано суду достовірних, беззаперечних доказів обставин, які вимагаються для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до ч.1, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України. За правилами положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені відповідно до положень ст. 89 ЦПК України докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду переконливих, достовірних доказів наявності законних підстав для задоволення позову, визнання за нею права власності на 1/2 частки спірної квартири за набувальною давністю, тому на розсуд суду її позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed