Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з заявою про встановлення факту перебування на утриманні та спільного проживання, заінтересована особа: Старобільське об`єднане управління ПФУ Луганської області. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що є дружиною [PERSON] , який помер [INFO] . Одружені з 1974 року та постійно проживали разом. На час смерті чоловіка перебувала на його утриманні, оскільки він був колишнім шахтарем та отримував пенсію на момент смерті значно більшу приблизно 10 000 грн. та майже всі витрати по утриманню сім`ї ніс саме він, бо її пенсія складає 2043 грн. При зверненні до Новоайдарського відділу обслуговування громадян Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду щодо призначення пенсії по втраті годувальника, працівники фонду повідомили, що їй необхідно встановити факт знаходження на утриманні померлого годувальника в судовому порядку. Крім того для оформлення пенсії по втраті годувальника потрібно надати довідку про спільне проживання, але довідка про фактичне проживання з померлим на день його смерті, не береться до уваги, бо видана в м. Кадіївка (колишня назва Стаханів), де органи державної влади не здійснюють на сьогоднішній день свої повноваження, що свідчить про неможливість отримання нею довідки від належного органу, належної форми та змісту, яка б відповідала вимогам законодавства України. У зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду письмову заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності, заявлені вимоги підтримала (а.с.24). Представник заінтересованої особи Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області в судове засідання не з`явився, проте надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі та проти задоволення заяви заперечував. Крім того, надав суду заперечення, в якому посилається на те, що згідно ст. 7 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» задля отримання пенсії внутрішньо переміщена особа має фактично переміститися та проживати на території, підконтрольній Українській владі, а саме «громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи», в той час як заявник та її померлий чоловік були зареєстровані за різними адресами, тобто заявниця не мешкала разом із чоловіком, а отже і факт утримання, скоріше за все, відсутній, а також оскільки її пенсія є у більшому розмірі, ніж прожитковий мінімум, встановлений законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» для осіб, які втратили працездатність. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 2, п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні. Судовим розглядом встановлено, що з копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого 13.07.1974 року, [PERSON] та [PERSON] 13.07.1974 року уклали шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 654. Прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON] (а.с. 13). З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 11 грудня 2019 року Новоайдарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у місті Кадіївка Луганської області, Україна про що зроблено відповідний актовий запис № 345 (а.с. 11). Згідно наданих заявницею копій довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи на її ім`я та на ім`я померлого чоловіка від 13 липня 2017 року № 0000264302 та № 0000264391 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання, перебування [ADDRESS] та [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання, перебування [ADDRESS] (а.с. 10, 12). Згідно із довідкою, виданою 20.01.2020 року Новоайдарським відділом з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області [PERSON] перебував на обліку в управлінні та отримував пенсію за віком у сумі 9650,53 грн. по липень 2019 року. [PERSON] перебуває на обліку в управлінні та отримує пенсію за віком у сумі 2057,82 грн. (а.с. 23). Крім того, факт спільного проживання та перебування на утриманні заявника та її померлого чоловіка підтверджується наданою довідкою та актом про фактичне проживання з померлою особою на день її смерті, видані на тимчасово окупованій території України, у м. Кадіївка (колишня назва Стаханів) Луганської області (а.с. 14-15). Надаючи оцінку документам, виданим на непідконтрольній Україні території, суд виходить з такого. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Місто Кадіївка (колишня назва Стаханів) Луганської області, відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р, є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», відповідно до яких документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Суд також враховує постанову Верховного Суду від 22.10.2018 по справі №235/2357/17 (провадження № К/9901/2383/17), висновки якої відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, є обов`язковими для суду першої інстанції, в якій Верховний Суд в подібній ситуації, зокрема, зазначає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Окрім цього суд вважає зазначити наступне, що не може бути взятий до уваги факт наведений у відзиві на заяву, що стосується розмірі пенсії заявниці, оскільки вона отримує пенсію у більшому розмірі, ніж прожитковий мінімум, встановлений законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» для осіб, які втратили працездатність, оскільки спеціальний встановлює право членів сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (частина третя статті 36 Закону № 1058-IV). Вказаний спеціальний закон не пов`язує таке право особи із розміром отримуваної ними пенсії. З огляду на наведене вище, суд вважає, оскільки, встановлення факту проживання разом заявника та її померлого чоловіка має для заявника юридичне значення, суд приходить до висновку про обґрунтованість вказаної вимоги заяви. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] спільно проживала однією родиною разом із своїм чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та знаходилась на його утриманні до моменту його смерті - [INFO] , у зв`язку із чим заява [PERSON] про встановлення факту спільного проживання та перебування фізичної особи на утриманні підлягає задоволенню.

Outcome: approved