Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Територіального медичного об`єднання «Психіатрія» в місті Києві, за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві, про відшкодування шкоди, завданої незаконним утриманням в психіатричному закладі. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2014 року позивач з 29.08.2014 року по 30.12.2014 року перебувала на примусовому лікуванні в ТМО «Психіатрія» в місті Києві. Позивач зазначає, що лікарями-психіатрами не виявлено ознак тяжкого психічного розладу у [PERSON] , які потребують лікування в умовах стаціонару. Відтак, позивач стверджує, що вона протягом 4 місяців утримувалась у психіатричному закладі незаконно, хоча і на підставі рішення суду. Позивач зазначає, що період перебування її в психіатричному закладі, був тяжко нею перенесений. В цей період позивач вимушена була проживати в умовах холоду, так як опалення було надто невідповідним; без доступу свіжого повітря, так як вікна були загерметизовані з огляду на холод; їжа, якою годували позивача була вкрай неповноцінною та недостатньою по кількості, що призвело до погіршення самопочуття та здоров`я в цілому у [PERSON] ; відношення персоналу психіатричного закладу було вкрай негативним та ворожим до позивача тощо. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь 100000 грн. 00 коп. відшкодування моральної шкоди та 25000 грн. 00 коп. матеріальної шкоди, яка полягає у відновлення фізичного здоров`я позивача після 4 місяців перебування в психіатричному закладі. А також просила визнати незаконним утримання позивача протягом 4-х місяців у ТМО «Психіатрія» в місті Києві; визнати незаконним катування у психіатричному закладі, яке здійснювалось протизаконно; визнати незаконним застосування до позивача медпрепаратів, які не могли покращити її психічне становище, та прийом яких міг загрожувати життю позивача. У судове засідання позивач не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином. До суду звернувся із заявою про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. До суду подав заперечення на позову заяву, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа свого права на участь у судовому засіданні не використала. До суду подала пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Судом достовірно встановлено, що 22.05.2014 року Дніпровським районним судом м. Києва, за наслідками розгляду кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 377 КК України, було прийнято постанову, якою застосовано відносно [PERSON] примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. (т. 1 а.с. 101) Відповідно до Листа Департаменту охорони здоров`я Виконавчого органу КМР (КМДА) від 15.12.2015 року, [PERSON] було повідомлено, що вона перебувала на лікуванні в ТМО «Психіатрія» в місті Києві в умовах стаціонару на законних підставах, а саме на підставі постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2014 року про призначення примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Зазначене рішення суду було прийнято відповідно до ч. 2 ст. 377 КК України. (т. 1 а.с. 5) У подальшому на підставі подання ТМО «Психіатрія» в місті Києві Подільським районним судом м. Києва було ухвалено рішення від 30.12.2014 року, яким припинено щодо [PERSON] заходи медичного характеру з подальшим наданням амбулаторної психіатричної допомоги за місцем проживання. [PERSON] було виписано з лікарні 30.12.2014 року. (т. 1 а.с. 5) З матеріалів справи вбачається, що 24.12.2014 року ТМО «Психіатрія» в місті Києві звернулось до Подільського районного суду м. Києва із поданням, в якому просило суд припинити щодо [PERSON] примусові заходи медичного характеру у психіатричному закладі із подальшим лікуванням та лікарським спостереженням в психоневрологічному диспансері за місцем проживання [PERSON] (т. 1 а.с. 94-95) Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30.12.2014 року було задоволено вищевказане подання та припинено щодо [PERSON] застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. (т. 1 а.с. 119) Як вбачається з Акта комісії лікарів-психіатрів ТМО «Психіатрія» в місті Києві від 22.12.2014 року у [PERSON] встановлено діагноз змішаний розлад особистості в стадії декомпенсації. Зважаючи на цей діагноз, відпала потреба в раніше застосованих примусових заходах медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом. (т. 1 а.с. 96-98) Листом Прокуратури міста Києва було розглянуто заяву [PERSON] . Із вказаного листа вбачається, що позивачу роз`яснено підстави її перебування на примусовому лікуванні в психіатричному закладі, а саме на підставі постанови від 22.05.2014 року Дніпровського районного суду м. Києва. Крім того, зазначається, що апеляційну скаргу [PERSON] на постанову Дніпровського районного суду м. Києва було відмовлено у прийнятті. Відтак, постанова Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2014 року набрала законної сили. (т. 1 а.с. 107) 17.01.2018 року Апеляційним судом м. Києва було скасовано ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 30.12.2014 року про припинення щодо [PERSON] застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, та ухвалено відмовити у задоволенні подання ТМО «Психіатрія» в місті Києві щодо припинення таких заходів. (т. 1 а.с. 204-206) У поданих до суду запереченнях на позов відповідач зауважує, що позивачем безпідставно ототожнюються поняття «психіатрична допомога в примусовому порядку» та «примусові заходи медичного характеру», на безпідставно наголошується, що ст.ст. 12, 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», що психіатрична допомога в примусовому порядку може надаватись особі тільки при наявності у неї тяжкого психічного розладу, а також що згоду на добровільне лікування в психіатричному закладі вона не надавала. Як вбачається з постанови Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2012 року, судом було поміщено [PERSON] до Київського міського центру судово-психіатричної експертизи для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. (т. 2 а.с. 53) Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про психіатричну допомогу». Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частина 2 вищевказаної норми передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Частина 1 ст. 1195 ЦК України передбачає, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтею 19 вищевказаного Закону передбачено, що примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених Кримінальним, Кримінальним процесуальним кодексами України, цим Законом та іншими законами. Частина 2 ст. 19 Закону передбачає, що За рішенням суду застосовуються такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом. Питання про продовження, зміну або припинення застосування примусового заходу медичного характеру вирішується судом у разі такої зміни стану психічного здоров`я особи, за якої відпадає необхідність застосування раніше призначеного заходу та виникає необхідність у призначенні іншого примусового заходу медичного характеру чи якщо особа видужала. Продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів. Зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру може здійснюватися судом також за заявою особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, або її захисника чи іншого законного представника, у разі якщо така особа за своїм станом здоров`я не може усвідомлено подати до суду відповідну заяву. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів закладу, в якому особі надається психіатрична допомога, або, у разі наявності, висновок обраного особою незалежного лікаря-психіатра. Відтак, позивач перебував в ТМО «Психіатрія» в м. Києві на підставі постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2014 року, якою відносно [PERSON] застосовано примусові заходи медичного характер у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом. Крім того, апеляційну скаргу [PERSON] на вищевказану постанову Дніпровського районного суду м. Києва було відмовлено у прийнятті. Відтак, постанова Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2014 року набрала законної сили. (т. 1 а.с. 107) З огляду на ці обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що позивач незаконно була поміщена до ТМО «Психіатрія» в м. Києві, так як законність таких підстав встановлена рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, а також ухвалою Апеляційного суду м. Києва. Крім того, позивач просить суд стягнути на її користь відшкодування майнової шкоди у розмірі 25000 грн. Однак, позивачем жодним доказом не підтверджено факт несення таких витрат на відновлення свого здоров`я, про що зазначає у позові позивач, доказів того, що така шкода була заподіяна взагалі, а також доказів того що вона була заподіяна саме незаконними діями (бездіяльністю) відповідача. Враховуючи ці обставини, суд не вбачає підстав для задоволенні вимог позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки судом не вбачається факту незаконності утримання позивача у психіатричному закладі. Окрім відшкодування майнової та моральної шкоди позивач також просила суд визнати незаконним утримання позивача протягом 4-х місяців у ТМО «Психіатрія» в місті Києві; визнати незаконним катування у психіатричному закладі, яке здійснювалось протизаконно; визнати незаконним застосування до позивача медпрепаратів, які не могли покращити її психічне становище, та прийом яких міг загрожувати життю позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачем не було жодним доказом доведено фактів, про які вона зазначає, а саме фактів того, що її було незаконної утримано в психіатричному закладі, до неї було застосовано катування тощо. Більше того, позовна вимога про визнання незаконним застосування до позивача медпрепаратів, які не могли покращити її психічне становище, та прийом яких міг загрожувати життю позивача не може бути задоволена з огляду на те, що перш за все позивач не визначив конкретний перелік медичних препаратів про які вона зазначає, а також з огляду на те, що суд не володіє спеціальними знаннями щодо перевірки хімічних властивостей медичних препаратів, їхнього впливу на людський організм тощо. Клопотання про призначення у справі експертизи сторонами не заявлялось. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог та про відмову у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: dismissed