Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до малолітніх [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди у праві користування квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування зазначеною квартирою та зняття їх з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначає, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Після смерті її сина [PERSON] у 2011 році, їх спільні з дружиною [PERSON] діти - [PERSON] та [PERSON] були передані позивачу для опіки та спільного проживання на підставі рішення виконкому Харківської міської ради. З часу встановлення опіки над малолітніми дітьми [PERSON] , відповідачі постійно мешкали з опікуном за адресою: [ADDRESS] . Після звільнення [PERSON] з місць позбавлення волі рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради вирішено повернути малолітніх дітей їхній матері. Проте, не дивлячись на відсутність факту проживання, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі позивача, хоча починаючи з 2015 року вони постійно проживають разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Позивач посилається на те, що наявність реєстрації неповнолітніх дітей в квартирі порушує її право власності, оскільки на відсутніх членів сім`ї нараховуються комунальні платежі, які позивач сплачує самостійно, а також вона має намір реалізувати квартиру, однак позбавлена такої можливості у зв`язку з реєстрацією малолітніх дітей. У зв`язку з чим вбачає достатність правових та фактичних підстав для визнання відповідачів, зареєстрованих у квартирі [ADDRESS] такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.08.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 10.09.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представником третьої особи Службою у справах дітей надано висновок Служби з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до якого встановлено факт непроживання неповнолітніх дітей у спірній квартирі, однак Служба у справах дітей заперечує проти задоволення позову, оскільки це не відповідає інтересам неповнолітніх. В судовому засіданні представник позивача адвокат Філатов П.А. позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи законний представник [PERSON] , згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явилась, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 02.11.2020 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Служби у справах дітей по Шевченківському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у відсутність представника. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивачки, кожний окремо, показали що [PERSON] та [PERSON] проживали у квартирі позивача з 2013 року. У 2015 році онуки позивача з`їхали з її квартири та більше не повертались. Перешкод для їхнього повернення до квартири ніхто не чинив. Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, допитавши свідків, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач звернулась до суду за захистом її порушеного права, а саме право на вільне користування та розпорядження належним їй майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 2877076 від 24.04.2013 року. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що після смерті сина позивачки [PERSON] у 2011 році (підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.09.2011 року), їх спільні з дружиною [PERSON] діти - [PERSON] та [PERSON] були передані позивачу для опіки та спільного проживання. З часу встановлення опіки над малолітніми дітьми [PERSON] , відповідачі постійно мешкали з опікуном у вищезазначеній квартирі. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.12.2014 року №754, яке міститься в матеріалах справи, малолітніх дітей повернуто на виховання та спільне проживання матері [PERSON] . Пунктом 2 вказаного рішення звільнено [PERSON] від обов`язків опікуна малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , Пункт 4 додатка 2 та пункт 6 додатка 3 до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 30.11.2011 № 841 «Про надання дітям статусу дитини-сироти, дитини, позбавленої батьківського піклування, встановлення над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, опіки, піклування, звільнення опікуна, піклувальника від наданих повноважень, влаштування дітей до закладів для дітей, закріплення за дітьми права проживання, користування житловою площею» вважати такими, що втратили чинність. На час розгляду справи, судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Як вбачається зі змісту позову та пояснень представника позивача, наданих у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] за адресою реєстрації не проживають з 2015 року, за комунальні послуги не сплачують. Факт відсутності відповідачів за адресою [ADDRESS] також підтверджується актами, складеними сусідами від 09.03.2017 року та від 20.06.2019 року. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вона є сусідкою позивача, зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] . Свідок має двох синів - чотирнадцяти та одинадцяти років. Коли діти були молодше, вони до 2015 року разом ходили до однієї школи з [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] свідок ніколи не бачила. Також зазначила, що жодних перешкод зі сторони позивача стосовно повернення дітей до квартири не чинилось. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вона проживає за адресою [ADDRESS] з 2010 року, є пенсіонеркою. [PERSON] та [PERSON] проживали у квартирі позивача з 2013 року. У 2015 році онуки позивача з`їхали з її квартири та більше не повертались. Зазначила що дітей ніхто не проганяв та не чинив перешкод для їх повернення. У суду немає підстав для сумнівів у достовірності показів свідків, які попереджені про кримінальну відповідальність та приведені до присяги. Отже, судом на підставі вищенаведених доказів встановлено, що малолітні онуки позивача не користуються житловим приміщенням, де вони зареєстровані. Не проживають за цією адресою з 2015 року. Відповідно до ч.2 ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 2 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. В той же час ч. 3 ст.29 ЦК визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК). Як встановлено судом на підставі безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, на момент звернення позивача до суду ні мати неповнолітніх дітей, ні самі діти в квартирі [ADDRESS] не мешкають. Неповнолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] мешкають разом з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] , що підтверджується даними, що містяться у висновку Департаменту служб у справах дітей № 448 від 08.09.2020р. (а.с. 2 висновку). Факт непроживання неповнолітніх в спірному будинку не є безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Також, реєстрація місця проживання не є підтвердженням наявності права проживати у спірному будинку. В даному випадку суд враховує положення ст. 29 ЦК України, відповідно до якої місцем проживання неповнолітніх дітей, які не досягли 14 років, є місце проживання їх батьків. Натомість, в спірній квартирі їх мати не проживає, оскільки докази на спростування цих обставин суду не надано. Крім цього, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] має у приватній власності об`єкт житлової нерухомості загальною площею 16,4 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] . Департамент служб у справах дітей надав висновок № 448 від 08.09.2020р. про недоцільність визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Із зазначених у висновку відомостей випливає, що [PERSON] зазначила, що вона проти визнання дітей, [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житлом за адресою [ADDRESS] , оскільки житло за адресою [ADDRESS] , де вона на даний час зареєстрована та мешкає разом з дітьми, їм не належить. Зазначення Департаментом служб у справах дітей про недоцільність визнання малолітніх осіб, такими що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку обумовлюється метою діяльності такого органу - захистом прав, свобод і законних інтересів дітей. Надаючи висновок до суду, Департамент служб у справах дітей діє виключно в інтересах дітей та дотримання такої позиції відповідає завданню цієї служби. Аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. У відповідності до ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу у опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд звертає увагу на те, що вищевказаний висновок Департаменту служб у справах дітей взагалі не обгрунтований жодними фактичними обставинами або обставинами, які Департамент встановив під час складання висновку Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку. Таким чином, визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] не буде порушенням їхніх прав, так як вони разом з матір`ю не проживають за адресою їхньої реєстрації, що свідчить про наявність права користування у дітей на житло за місцем їх фактичного проживання. Права відповідачів на користування житлом можуть бути реалізовані також шляхом реєстрації у квартирі, яка належить на праві власності їхній матері, що узгоджується з положеннями чинного законодавства. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позивач обґрунтовано та правомірно ставить вимоги до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , так як вони на час розгляду справи не проживають в ньому більше року, що дає суду підстави визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Стосовно позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстрації суд зазначає наступне. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.71 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині зняття відповідачів з реєстрації. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України,

Outcome: partial