Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], якою просила в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, стягнути з неї на свою користь грошові кошти у розмірі 3150 гривень. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 11 жовтня 2016 року для розгляду справи по суті позивач та відповідач не зявились. Позивач подала заяву в якій просила розглянути справу без її участі, а відповідач причини неявки у судове засідання не повідомила. Відповідач, яка була належним чином повідомлена про проведення судового засідання 15 вересня 2016 року та 11 жовтня 2016 року, у вказані судові засідання не зявилась. Заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала і причини неявки не повідомила. А позивач, у випадку повторної неявки відповідача, просила розглянути справу у заочному порядку та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Тому, у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. А розгляд справи здійснювався на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати та у порядку частини 5 статті 209 ЦПК України занесена до журналу судового засідання. Позиція позивача полягала у тому, що внаслідок вчинення малолітньою дитиною відповідача кримінального правопорушення у вигляді таємного викрадення велосипеду, який належав неповнолітній дитині позивача, що встановлено ухвалою суду, її сину, законним представником якого вона являється було заподіяно майнової шкоди у вигляді 3150 гривень. Але відшкодування цієї шкоди у добровільному порядку, не відбулось. Відповідач, правом на подачу заперечень і доказів, якими вони обґрунтовуються не скористалась. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: [PERSON], [INFO], являється матір`ю [PERSON], [INFO], при цьому має статус матері одиночки (а.с.6-7). Сьомого грудня 2015 року, [PERSON] знаходячись біля житлового будинку №14-в, по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області, таємно викрав велосипед марки «Ardis» модель «Panther 26», який належав [PERSON] [INFO] (а.с.6-7,8-9,3). Після цього, [PERSON] розпорядився вкраденим велосипедом на власний розсуд, спричинивши [PERSON] майнову шкоду у розмірі вартості велосипеда, яка за висновком судово-товарознавчої експертизи складає 3150 гривень (а.с.6-7,8-9). Також судом встановлено, що ухвалю Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 травня 2016 року, яка набрала законної сили 29 червня 2016 року, [PERSON] за таємне викрадення вказаного велосипеду визнано винним у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого частинами 1 та 2 статті 185 Кримінального кодексу України, але у звязку із тим, що на момент вчинення цього діяння він не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність (зокрема він мав повних 12 років) до нього були застосовані примусові заходи виховного характеру у виді передачі його під нагляд батьків в особі матері [PERSON] (а.с.6-7). При цьому суд бере до уваги, що 07 липня 2016 року, [PERSON] вважаючи себе законним представником сина [PERSON] подала позов до Рубіжанського міського суду Луганської області до [PERSON] про відшкодування завданих майнових збитків, як до особи, яка повинна відповідати за шкоду, заподіяну її малолітньою дитиною [PERSON] (а.с.1-2). На думку суду, із встановлених обставин вбачається, що внаслідок вчинення суспільно-небезпечного діяння [PERSON], перебуваючи у статусі малолітньої особи (тобто особи, яка не досягла 14 років), завдав майнової шкоди [PERSON], який на момент заподіяння йому такої шкоди мав статус неповнолітньої особи (тобто особи, у віці між 14 та 18 роками). А [PERSON], яка являється матірю [PERSON] вважає, що вона як законний представник свого неповнолітнього сина має право отримати відшкодування завданих її сину майнових збитків саме від матері [PERSON] [PERSON]. Разом з цим суд відзначає, що встановлені судом обставини не підтверджують того факту, що [PERSON] був притягнений до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, на чому наполягала [PERSON] подавши позов, оскільки до нього були застосовані тільки заходи виховного характеру (а.с.1-2,6-7). Але суд погоджується із тим, що внаслідок вчинення [PERSON] суспільно-небезпечного діяння, [PERSON] було завдано майнової шкоди у розмірі 3150 гривень і, саме з вини [PERSON], який на момент заподіяння такої шкоди мав статус малолітньої особи (а.с.6-7,8-9). Враховуючи встановлені судом обставини, на думку суду, між [PERSON] та [PERSON] виникли цивільні правовідносини у сфері відшкодування шкоди, в межах яких виник спір щодо необхідності відшкодування останньою, як матірю малолітньої дитини, завданої нею майнової шкоди у вигляді майнових збитків. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому із наступних мотивів: Відповідно до положень пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Так, положеннями частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) встановлено загальне правило, відповідно до якого шкода завдана майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Проте положеннями частини 1 статті 1178 ЦК України встановлено інше, спеціальне правило, відповідно до якого шкода завдана малолітньою особою (яка не досягла 14 років) відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою. Означені положення узгоджуються і з положеннями частини 2 статті 31 ЦК України якими передбачено, що малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду. Як вже вказувалось судом, [PERSON], [PERSON] 07 грудня 2015 року було заподіяно майнову шкоду у звязку із викраденням його велосипеду марки «Ardis» модель «Panther 26», вартістю 3150 гривень, який не повернуто і досі (а.с.6-7,8-9,1-2). При цьому означена шкода була заподіяна [PERSON] у віці повних 12 років, тобто перебуваючи у статусі малолітньої особи (а.с.6-7). Також судом встановлено і те, що матірю [PERSON] являється [PERSON] (а.с.6-7), яка не надала суду будь-яких доказів того, що шкода завдана її сином не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення нею від здійснення виховання та нагляду за її малолітнім сином (а.с.1-34). За таких обставин суд вважає, що дійсно саме [PERSON] повинна відшкодувати завдану її сином [PERSON] [PERSON] майнову шкоду. А тому саме у [PERSON], який на момент розгляду справи є неповнолітнім, виникло право вимоги до [PERSON] відшкодувати завдану йому майнову шкоду. Разом з цим суд враховує, що в силу положень частини 2 статті 39 Цивільного процесуального кодексу України, права неповнолітніх осіб можуть захищати у суді їхні батьки. Тому враховуючи викладене, та з огляду на те, що [PERSON] являється матірю [PERSON] (а.с.3,10), вона має право від імені свого сина вимагати відшкодування майнової шкоди завданої її синові. Відповідно до положень статті 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. А згідно з положеннями частини 2 статті 22 ЦК України, збитками, серед іншого, є втрати яких особа зазнала у звязку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Таким чином, враховуючи, що вкрадений велосипед [PERSON] не повернуто в натурі, а його вартість, яка доведена позивачем складає 3150 гривень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки за таких обставин, єдиний спосіб захисту порушеного права власності [PERSON] дійсно буде відшкодування йому реальних збитків у заявленому розмірі. Відповідно до положень частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. І оскільки у цій справі позов задоволено повністю, а судовий збір від сплати якого позивач звільнений складає 551 гривня 20 копійок, він підлягає стягнення з відповідача у дохід держави у повному обсязі. Отже,

Outcome: approved