Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору позики, оформленого розпискою від 11 грудня 2014 р. на суму 119\~800 доларів США. В обґрунтування позову зазначила, що 6 квітня 2015 р. вона дізналася про укладення між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] вищевказаного договору позики. Після розмови з чоловіком вона зясувала, що він кошти за договором не отримував, а розписку надав [PERSON] під впливом фізичного та психічного тиску і погроз щодо застосування до нього вогнепальної зброї. Отже, договір укладений всупереч внутрішній волі чоловіка, у стані сильного душевного хвилювання під впливом насильства, та не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому він є недійсним в силу вимог ч.ч. 3, 5 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215, ч. 1 ст. 231 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Крім того, на момент укладання спірного правочину вона з чоловіком перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України (далі СК України) була потрібна її згода як дружини. Проте, вона такої згоди чоловікові не надавала. З наведених підстав просила позов задовольнити (арк. справи 25). Ухвалою суду від 23 липня 2015 р. до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучена [PERSON] (арк. справи 8586). Допитана у судовому засідання як свідок позивач [PERSON] пояснила, що у квітні 2015 р. прийшла судова повістка, з приводу якої її чоловік повідомив їй, що з нього вимагають гроші у розмірі 100\~000 доларів США, які він не займав. Він зазначив, що надав боргову розписку у звязку із застосуванням до нього погроз з боку [PERSON] та іншої особи, які погрожували йому пістолетом. Вона як дружина не надавала згоди на укладення [PERSON] договору позики. Також зазначила, що їй погрожував [PERSON] шляхом надсилання їй смс-повідомлень. Ці погрози вона сприйняла реально, але з цього приводу нікуди не зверталась, т.я. її заспокоїв чоловік. Після того, як чоловіку прийшла повістка в суд, вони вирішили звернутись до правоохоронних органів за даним фактом, і чоловік подав до ОВС відповідну заяву. Про результати розгляду заяви [PERSON] їй нічого не відомо. Просила позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON], допитаний у судовому засіданні як свідок, пояснив суду, що у квітні 2015 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до нього щодо стягнення суми у розмірі 100\~000 доларів США за раніше наданою ним розпискою. Щодо обставин написання розписки зазначив, що з 5 по 6 червня 2014 р. на митниці було складено протокол про порушення митних правил та на нього накладено штраф 2\~640\~000 гривень, який він оскаржував в суді. Його брокер [PERSON] познайомила із [PERSON] як працівником митниці та зазначила, що він може допомогти йому у вирішенні даного питання. В апеляційному суді його позов було задоволено. [PERSON] вказав, що це він допоміг виграти спір, а тому сказав, щоб він готував 100\~000 доларів США. 10 грудня 2014 р. вони домовилися про зустріч. Позивач підїхав до дому [PERSON], він вийшов з підїзду, зазначивши, що до нього приїхав брат. В цей час у його автомобілі знаходилась [PERSON] Вони з [PERSON] почали обговорювати вищезазначене питання. У цей час з боку до них направилось двоє невідомих чоловіків, один з яких на імя [PERSON] сказав, що нібито він намагається їх «кинути». За позивачем став інший чоловік, крупніший за [PERSON], спортивної статури. Ігор дістав пістолет, який був замотаний у тряпки, запропонувавши відійти. Вони відійшли, і [PERSON] сказав, що бажає прострелити йому ногу. Він злякався та сказав, що віддасть кошти після того, як продасть свій товар. Тому ці особи забрали його паспорт та закордонний паспорт. Ігор сказав, щоб він завтра видав розписку [PERSON] Після цього він сів у автомобіль та поїхав додому. Наступного дня о 9:00 год. він із [PERSON] домовились про зустріч на вулиці Драгоманова в місті Києві. В обумовлений час він підїхав в це місце, сів до машини [PERSON], який сказав йому, щоб він нікуди не звертався, почав тиснути на нього. Потім [PERSON] подзвонив [PERSON] та передав йому слухавку. Після розмови із ним він у стані сильного душевного хвилювання написав розписку [PERSON], в якій зобовязався повернути гроші до 31 грудня 2014 р. Текст йому диктував [PERSON], який своєю чергою, радився з [PERSON] за телефоном. Коштів не отримував, а тому не був зобовязаний їх повертати. Зазначив, що не отримував згоди дружини на укладення договору позики. До органів внутрішніх справ звернувся вже пізніше, т.я. він побоювався за своє життя, а в подальшому на цьому наголошувала його дружина. Прокуратурою Соломянського району міста Києва здійснюється кримінальне провадження за цим фактом. З приводу паспорта звернувся до міліції, зазначивши що паспорт втратив. Позов визнав, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача-1 у судовому засіданні позов визнала, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON], допитаний у судовому засіданні як свідок, зазначив, що протягом 2014 р. він та [PERSON] знаходились у дружніх стосунках, їх познайомила [PERSON], яка декларувала на митниці товар [PERSON] (фірми «Багуа», «Гарантія Плюс»). Машини [PERSON] були затримані на митниці, і тому [PERSON] просила допомогти з митним оформленням вантажу. Він порадився з іншими особами, було вирішено створити іншу фірму та задекларувати товар. На початку грудня 2014 р. до нього звернувся [PERSON] з проханням позичити гроші у розмірі 119\~800 доларів США, щоб забрати свої машини з митниці. В нього не виникло жодних сумнівів, а тому він з метою збирання необхідної суми, позичив частину коштів у своїх друзів (без оформлення розписок), додав свої 30\~000 доларів США. Також [PERSON] відмовив його від укладання договору позики нотаріально і залишив йому свої паспорти, які залишалися в нього. 10 грудня 2014 р. приблизно о 8-9 год. вечора [PERSON] разом з [PERSON] підїхали до нього додому, [PERSON] сказав, що кошти потрібні на завтра. Більше при їхній розмові ніхто присутній не був. Гроші він передав наступного дня [PERSON] біля квартири [PERSON] по вулиці Драгоманова, 25 у місті Києві. Він підїхав з [PERSON] у це місце та віддав кошти [PERSON], про що [PERSON] видав йому власноруч написану розписку. [PERSON] у цей час знаходився на вулиці, а вони з [PERSON] в автомобілі. Ніяких погроз він до [PERSON] не застосовував. До правоохоронних органів його за цим фактом не викликали та не допитували. Ніяких справ в судах він вирішувати [PERSON] не допомагав, тільки міг його консультувати з приводу помилок у документах. Оскільки [PERSON] кошти в обумовлений термін не віддав, він повідомив міліцію, що в нього на руках знаходяться його паспорти, в подальшому він надіслав йому паспорти поштою. Він намагався звязатися з [PERSON] з метою повернення боргу, але він телефон не підіймав, продав свої квартири, різним чином уникав зустрічей. Також він писав його дружині смс-повідомлення з проханням посприяти в поверненні боргу її чоловіком, оскільки [PERSON] не виходив на зв'язок. Зазначив, що [PERSON] також займав кошти у їхнього знайомого Новосьолова, якому борг не повернув. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача-2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим. Надав письмові заперечення проти позову, в яких виклав свою позицію із посиланням на норми діючого законодавства (арк. справи 2729). Від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності (арк. справи 104). За таких обставин та з урахуванням позиції інших учасників процесу, суд вважав за можливе розглянути справу за її відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. 11 грудня 2014 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 119 800 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2014 р., на підтвердження чого [PERSON] видав [PERSON] розписку (арк. справи 11). На забезпечення виконання зобовязань за договором позики в частині суми 2\~000 гривень між [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки № 1 від 11 грудня 2014 р., який сторонами не оспорювався (арк. справи 76). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У звязку із тим, що [PERSON] в обумовлений договором позики строк суму боргу не повернув, [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості (арк. справи 1415). На даний час провадження у справі Вінницьким міським судом Вінницької області зупинено до набрання законної сили рішенням в даній цивільній справі (арк. справи 49). Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частинами першоютретьою статті 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В якості підстав визнання спірного правочину недійсним, позивач посилається на те, що спірний правочин не відповідав внутрішній волі [PERSON], кошти за даним правочином він фактично не отримував, а також, що укладення правочину відбулось без її згоди як дружини на його укладення. Як передбачено частинами третьою, пятою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, суд також виходить з презумпції правомірності правочину, яка закріплена у положеннях статті 204 ЦК України,\~та яка може бути спростована, насамперед, нормою закону, яка містить відповідну заборону. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Згідно з вимогами частини першої статті 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. В обґрунтування вчинення правочину всупереч внутрішній волі внаслідок застосування до [PERSON] фізичного та психічного тиску з боку [PERSON] позивач обґрунтовує тим, що 3 серпня 2015 р. [PERSON] звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення до прокуратури Соломянського району міста Києва (арк. справи 108110). 4 серпня 2015 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 420151000900000121 внесено відомості за фактами, повідомленими [PERSON] в його заяві (арк. справи 111). Проте, як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 420151000900000121 відомості про вчинене кримінальне правопорушення щодо [PERSON] були внесені за фактами, повідомленими ним у його заяві до прокуратури. В цей же час, конкретних осіб, зокрема, відповідача [PERSON] як особи, що вчиняла щодо [PERSON] протиправні дії зазначений витяг не містить. Крім того, як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за фактом вимагання від [PERSON] грошових коштів не повідомлялось. Вирок у даному кримінальному провадженні судом не виносився, кримінальне провадження з серпня 2015 р. перебуває в стадії досудового розслідування. Відтак, наявність заяви про вчинення кримінального правопорушення та внесення фактів, викладених у ній, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не може слугувати підтвердженням застосування фізичного чи психологічного тиску до [PERSON] під час укладення ним договору позики з боку [PERSON] Крім того, врахування судом цих доказів при ухваленні рішення буде прямо суперечити положенням Основного Закону держави, оскільки відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Крім того, ухвалою суду від 12 жовтня 2015 р. у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені такі питання: 1) Чи виконано рукописний текст та підпис від імені [PERSON] на оригіналі розписки від 11 грудня 2014 року під впливом збиваючих факторів (природних, штучних, зокрема, фізичного чи психічного тиску)? 2) Чи перебував [PERSON] при виконанні тексту та підпису на оригіналі розписки від 11 грудня 2014 р. у незвичайному стані? (арк. справи 144145). 12 березня 2016 р. експертом було складено висновок, відповідно до якого він надав такі відповіді на питання суду: 1) Літерні та цифрові рукописні записи розписки від 11 грудня 2014 р. та підпис від імені [PERSON] виконані самим [PERSON] Діагностичних ознак, які б свідчили про виконання досліджуваних рукописних записів під впливом якихось збиваючих факторів, не виявлено. 2) Рукописні записи «Сумма 119\~800 дол. США составляет согл. Курсу 1\~916\~800 грн. (один миллион девятьсот шестнадцать тысяч восемьсот грн.)» виконувалися неодночасно з іншими рукописними записами, тобто після виконання основного тексту розписки (арк. справи 184192). Оцінюючи висновок експерта як доказ у даній цивільній справі, суд зазначає, що він містить інформацію щодо предмета доказування у справі, а саме підтверджує факт відсутності фізичного чи психічного тиску у [PERSON] під час написання ним тексту розписки від 11 грудня 2014 р. Заперечення представника позивача та відповідача-1 про те, що частина тексту була записана у розписці пізніше, не доводить факту застосування фізичного чи психологічного тиску до особи, яка виконала цей текст. Висновок експерта містить категоричне твердження, що текст всієї розписки виконувався особисто [PERSON] без впливу будь-яких збиваючих факторів, у т.ч. й фізичного/психологічного тиску. Крім того, як пояснював [PERSON] у судовому засіданні, ним не оспорюється факт власноручного написання всього тексту розписки, а позивач даними обставинами не обґрунтовує свої позовні вимоги. Крім того, даний висновок експерта узгоджується із показаннями відповідача [PERSON], допитаного як свідок у судовому засіданні, а також свідка [PERSON], який був присутній при подіях 10 та 11 грудня 2014 р., які зазначили про відсутність застосування будь-якого насильства до [PERSON] при укладенні спірного правочину. Зокрема, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що 10 грудня 2014 р. [PERSON] зустрічався із [PERSON], після чого [PERSON] шукав гроші. 11 грудня 2014 р. [PERSON] повідомив, що [PERSON] потрібно позичити гроші, гроші [PERSON] помістив у пакет. Він приїхав разом із [PERSON] на місце зустрічі із [PERSON], вийшов з автомобіля, до автомобіля сів [PERSON] Після того, як [PERSON] покинув автомобіль він побачив складену ним розписку на суму 119\~800 доларів США. Ніяких погроз з боку [PERSON] на адресу [PERSON] він не чув, знав, що [PERSON] просив повернути гроші, на що [PERSON] відмовлявся. Вів себе адекватно. Також представником позивача заявлялось клопотання про виклик свідків [PERSON] та [PERSON], яке ухвалою суду від 21 травня 2015 р. було судом задоволено (арк. справи 34). Судом, з метою сприяння позивачеві в реалізації її процесуальних прав, вищезазначені свідки були неодноразово викликані у судове засідання судовими повістками, надісланими рекомендованими листами із повідомленнями за адресами, зазначеними представником позивача, проте конверти повернулись на адресу суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Від свідка [PERSON] надішла телеграма про неможливість бути присутньою у судовому засіданні (арк. справи 7172), внаслідок чого їй було повторно надіслано повістку рекомендованим листом із повідомленням на наступне судове засідання (арк. справи 95), проте, в судове засідання вона так і не прибула. Після проведення експертизи представник позивача на виклику вищезазначених свідків не наполягав. Також з урахуванням вимог щодо змагальності процесу явка цих свідків у судове засідання не була забезпечена стороною, яка заявила клопотання про їх виклик. У звязку із цим, суд, враховуючи також показання сторін, допитаних як свідки в судовому засіданні, а також свідка [PERSON], дійшов висновку, що свідки [PERSON] та [PERSON] не були присутні під час укладання спірного правочину та складання [PERSON] розписки, а тому їх неявка у судове засідання не може плинути на висновки суду по суті спору. Що стосується доводів позивача та відповідача-1 про те, що коштів за договором позики [PERSON] не отримував, то суд також вважає ці доводи непереконливими, оскільки відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Зазначена норма кореспондує із нормою права, закріпленою у статті 1047 ЦК України, а саме на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, в даному випадку доказом передання грошових коштів за договором позики від позикодавця позичальникові, тобто доказом виконання обовязку позикодавця передати обумовлену договором суму грошових коштів, відповідно до вимог законодавства є відповідна розписка, тому надання суду такої розписки є належним засобом доказування у спірних відносинах. При цьому, законом не передбачається можливості підтвердження даного факту показаннями свідків. Так, за правилом ст.1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. За змістом п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показанням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Оскільки у судовому засіданні не було встановлено вчинення [PERSON] спірного правочину під впливом насильства (в т.ч. фізичного/психологічного тиску), тому в даному випадку судом не можуть бути взяті до уваги показання [PERSON] та [PERSON] як свідків з приводу обставин неотримання коштів за договором позики. Крім того, судом також критично оцінюються показання [PERSON] та [PERSON], надані ними як свідками у судовому засіданні, оскільки вони перебувають між собою в зареєстрованому шлюбі, відтак, є зацікавленими особами в результаті розгляду справи. Крім того, [PERSON] повідомляла суд про обставини, які їй стали відомі зі слів чоловіка. В цей же час, вона не була особисто присутня під час укладення спірного правочину, тобто не була свідком цієї події. Стосовно доводу позивача про відсутність її згоди як дружини на укладення спірного договору позики, суд зауважує на такому. В якості правового обґрунтування цієї вимоги позивач посилається на вимоги ст.ст. 60, 65, 74 СК України, тобто на норми права, що регламентують право спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, статтею 60 СК України передбачено підстави набуття права власності, статтею 65 СК України право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а статтею 74 СК України право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обовязки. Відповідно до приписів частин першоїдругої, четвертої статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, на підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обовязки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сімї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сімї. В даному випадку укладений між [PERSON] та [PERSON] договір позики не стосувався розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Також позивачем та відповідачем [PERSON] не було доведено, що договір позики укладався в інтересах сімї. Навпаки в судовому засіданні було зясовано, що грошові кошти були необхідні [PERSON] задля вирішення питань з приводу його підприємницької діяльності, розмитнення товару. Суд зауважує, що згідно зі ст. 73 СК України за зобовязаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, оскільки договір позики укладено [PERSON] не в інтересах сімї, він не породжує для його дружини [PERSON] ніяких обовязків. Зазначені висновки суду узгоджуються із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 12 вересня 2012 р. у справі № 6-88цс12, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для суду. При цьому, судом не може бути прийнято визнання [PERSON] позову [PERSON], оскільки частина четверта статті 174 ЦПК України повязує можливість ухвалення рішення про задоволення позову уразі визнання відповідачем позову лише за наявності для того законних підстав. Крім того, даний позов не був визнаний [PERSON], який є другим відповідачем у справі, і права та інтереси якого порушує визнання [PERSON] цього позову. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] та відсутність законних підстав для його задоволення, у звязку із чим у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed