Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Вимоги заявник обґрунтувала тим, що в неї був чоловік [PERSON] , який загинув [INFO] . Смерть настала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (наїзд легкового автомобіля), яка мала місце 16 [INFO] по вулиці Артемівське шосе у м. Горлівка, Калінінського району, Донецької області, на момент смерті чоловіку виповнилося 70 років. Факт смерті було зафіксовано лікарями. Поховали чоловіка на кладовищі м. Горлівка, Калінінського району, Донецької області. Отримати документи, що підтверджують факт смерті за зразками законодавства України, здійснити реєстрацію факту смерті та отримати відповідне свідоцтво про смерть не є можливим. Встановлення факту смерті [PERSON] в судовому порядку необхідно для оформлення спадщини. Заявник у судовому засіданні заяву підтримала, просила задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання. Вислухавши думку заявника, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги заявника підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 22.12.1972, актовий запис № 794, 22.12.1972 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, « [PERSON] » змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 5). Відповідно до копії паспорту серії [NUMBER] , виданого 30.12.1997 Калінінським РВ Горлівського МУ УМВС України у Донецькій області, [PERSON] , уродженка міста Горлівка, Донецької області, народилась [INFO] , місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3). Відповідно до копії паспорту серії [NUMBER] , виданого 30.12.1997 Калінінським РВ Горлівського МУ УМВС України у Донецькій області, [PERSON] , народився [INFO] , його місце проживання було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). [INFO] помер [PERSON] , [INFO] в м. Горлівка, Донецької області, про що складено відповідний запис у акті про смерть № 53, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, місцем смерті зазначено місто Горлівка (а.с. 9). В той же час, вказаний факт підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть № 98 від 16.01.2020, згідно якого [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , причиною смерті зазначено шок, багаточисленні травми тіла та пошкодження органів (а.с. 8). Окрім цього, факт смерті [PERSON] підтверджується копією договору-замовлення № 462 на організацію та проведення поховання, копією акту приймання-передачі наданих послуг № 462 від 17.01.2020 (а.с. 21-22). 24.02.2020 Самарським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] з підстав невідповідності пред`явлених документів, формі визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, а також те, що документ виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с. 11). Як встановлено із показів свідків [PERSON] , [PERSON] та заявника [PERSON] , [PERSON] , [INFO] дійсно загинув [INFO] у м. Горлівка, Донецької області внаслідок наїзду на нього легковим автомобілем. Поховали його [INFO] в м. Горлівка, Донецької області (а.с. 23-24). Так, ст. 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суди розглядають справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного факту смерті, що відповідає п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Особливості провадження у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України визначені ст. 317 ЦПК України. Так, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» встановлено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Даючи оцінку допустимості свідоцтву про смерть та лікарському свідоцтву про смерть, як документу, що виданий установою на тимчасово окупованій території України, суд керується ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймініма льніших прав, що їм належать. Крім того, відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 18 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту цивільного стану орган державної реєстрації актів цивільного стану проводить відповідний запис на підставі рішення суду. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання свідоцтва про смерть, суд, як виняток, приймає до уваги надані заявником документи (копію свідоцтва про смерть та копію лікарського свідоцтва) та оцінює їх в сукупності з показами свідків та копіями інших документів, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити та встановити факт смерті [PERSON] , що надасть можливість заявнику отримати видане державним органом України свідоцтво про смерть чоловіка. З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що факт про встановлення якого просить заявник знайшов своє підтвердження. Встановлення зазначеного факту має для заявника юридичне значення. За таких обставин заява [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного та

Outcome: approved