Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

[PERSON] , звернулась до суду з позовом в якому просить визнати за нею в порядку спадкування право власності на спадкове майно після смерті батька [PERSON] , вартістю 211062,5 грн, яке складається з права власності на 55/200 частки житлового будинку літера «А-1» з надвірними будівлями та спорудами , загальною площею 97 кв.м., житлова площа 62,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обгрутовує тим, що [INFO] помер батько позивача, проте приватний нотаріус відмовив в оформленні спадщини оскільки померлий не зареєстрував право власності на 55/200 частки житлового будинку. Відповідач не заявила своїх вимог по відношенню до спірного майна,заяву про прийняття спадщини не подавала, фактично спадщину не приймала. Сторони у судове засідання не з`явились, надали суду заяви про слухання справи за їх відсутності, відповідач надала відзив в якому визнала позовні вимоги. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 24.06.1991 року позовні вимоги [PERSON] задоволено та проведено виділ 10/16 частини житлового будинку [ADDRESS] . За повідомленням КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] зареєстровано 45/100 права власності на зазначений будинок, після перерозподілу ідеальних часток на підставі рішення суду за [PERSON] , та [PERSON] 55/200 частини. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 55/200 частки на спірну будівлю на праві спільної власності належить [PERSON] , підстава виникнення - свідоцтво про право на спадщину. ЯК вбачається зі свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] , позивач є дочкою померлого. Відповідно до частин першої та другої статті 524 ЦК Української РСР (чинного на час смерті [PERSON] ) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (частина перша статті 529 ЦК Української РСР). Статтею 1218 Цивільного кодексу України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до абз. 3 ч. 2 статті 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3. статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Необхідно зазначити, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Належність на праві власності померлому 55/200 частки будинку встановлено рішенням суду та сторонами не заперечується. Згідно з положеннями п.п.4.14, 4.18 глави 10 розділу І Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮ України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в МЮ України 22.02.2012 року за N 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується в судовому порядку. Відповідно до ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположними свобод фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У той же час право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ч.2 ст.382, ст.392 ЦК України). Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено у нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування за законом. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», враховуючи те, що відповідач визнає позовні вимоги, суд приходить о висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved