Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] у справах дітей Луцької міської ради про визнання недійсним іпотечного договору. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 25.12.2014 року між нею та [PERSON] було укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 6880, згідно якого позивач передала в іпотеку відповідачу в якості забезпечення виконання зобов'язань щодо повернення коштів, за договором позики, укладеним 25.12.2014 року між [PERSON] та іпотекодержателем наступне майно: квартиру № 31, що знаходиться в будинку 6 по проспекту Молоді в місті Луцьку Волинської області. Вважає, що під час підписання даного договору іпотеки не було дотримано вимог чинного законодавства, а також було грубо порушено права та законні інтереси малолітнього сина позивача [PERSON], [INFO]. У звязку з чим просить суд визнати недійсним вищевказаний іпотечний договір та скасувати заборону на відчуження квартири, яка накладена нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON]в. та зареєстрована в реєстрі за № 6881. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача в її користь судові витрати по справі. Ухвалою суду від 23.12.2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали позовну заяву з підстав в ній зазначених. Просили суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Просив суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю вимог. В судовому засіданні представник [PERSON] у справах дітей Луцької міської ради [PERSON] проти задоволення позову не заперечував. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.04.2010 року вбачається, що [PERSON] являється власником квартири № 31, що знаходиться в будинку 6 по проспекту Молоді в місті Луцьку Волинської області (а.с. 81-83). 05.08.2011 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], прізвище після реєстрації шлюбу змінила на Варинюк, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЕГ № 065633 від 05.08.2011 року (а.с. 16). Від даного шлюбу 12.12.2011 року народилась дитина [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЕГ № 148246 від 22.12.2011 року (а.с. 17). 25.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого останній надав [PERSON] грошові кошти в розмірі 102505,00 грн., що еквівалентно в національній валюті по курсу НБУ 6500,00 доларів США (а.с. 18). З метою забезпечення виконання зобовязання щодо повернення грошових коштів, переданих за договором позики, укладеним між [PERSON] та іпотекодержателем [PERSON] на суму 102505,00 грн., що еквівалентно в національній валюті по курсу НБУ 6500,00 доларів США, позивач [PERSON] передала іпотекодержателю нерухоме майно: квартиру № 31, що знаходиться в будинку 6 по проспекту Молоді в місті Луцьку Волинської області (а.с. 21-25). Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку»\~іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 5.8. іпотечного договору іпотекодавець засвідчив, що укладенням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі права та законні інтереси інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких іпотекодавець зобовязаний утримувати за законом або договором (а.с. ). З матеріалів справи убачається, що на момент укладення договору іпотеки [PERSON] було надано нотаріусу довідку № 17454 від 11.12.2014 року, видану ТОВ «М.Ж.К.» про те, що у квартирі, яка передається в іпотеку, ніхто не зареєстрований (а.с.78). Крім того, як вбачається з будинкової книги серії А №100960, виданої 28.04.2010 року КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» станом на 25.12.2014 року не було відміток про реєстрацію в квартирі № 31, що знаходиться в будинку 6 по проспекту Молоді в місті Луцьку Волинської області неповнолітньої дитини [PERSON] (а.с. ). Також, на підтвердження наявності у її малолітнього сина [PERSON] іншого місця проживання та право користування житлом, [PERSON] було надано довідку № 1780 від 10.12.2014 року про склад сімї та зареєстрованих у житловому будинку/приміщенні осіб, виданої Костюхівською сільською радою Маневицького району Волинської області, згідно якої [PERSON] проживає та зареєстрована разом із своїм сином [PERSON] по вул. Набережній, 38 в с. Колодії Маневицького району Волинської області. Разом з ними проживає матір [PERSON] [PERSON] Цю ж адресу позивач вказала як місце свого постійного проживання (а.с. 79). Вказану довідку [PERSON] свідомо надала нотаріусу для укладення договору іпотеки. Разом з тим, на підтвердження факту відсутності щодо користування квартирою, яка передавалась в іпотеку малолітніми чи неповнолітніми дітьми, 25.12.2014 року [PERSON] надано заяву приватному нотаріусу Луцького міського нотаріального округу [PERSON] про те, що, малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей, які б мали право на користування спірною квартирою немає. А також, підтвердила, що вона ознайомлена зі змістом ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» (а.с. 74). Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 2,3 цієї ж статті передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається . Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Із частини 3 ст. 215 ЦК України вбачається, а в ч.1 ст.204 ЦК України безпосередньо вказується, що нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. [PERSON], звертаючись до суду з даним позовом, в обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що її син [PERSON], на час укладення оспорюваного договору проживав в спірній квартирі, однак договір іпотеки всупереч вимогам закону був укладений без попередньої згоди органу опіки та піклування, чим було порушено право її неповнолітнього сина на користування жилим приміщенням, тому даний договір є недійсним.\~\~ Судом установлено, що квартира № 31, що знаходиться в будинку 6 по проспекту Молоді в місті Луцьку Волинської області на підставі договору купівлі-продажу від 24.03.2010 року належить [PERSON] 25.12.014 року позивач, укладаючи іпотечний договір, надала відомості про відсутність прав малолітніх чи неповнолітніх дітей на користування предметом іпотеки та інформацію щодо наявності у її малолітнього сина іншого місця проживання, тому підстав для отримання згоди органу опіки та піклування на укладення даного договору не було. Відповідно до частин другої та третьої\~статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»\~неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та пятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої предявлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сімї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. У справі встановлено, малолітній [PERSON] не мав і не має права власності на квартиру № 31, що знаходиться в будинку 6 по проспекту Молоді в місті Луцьку Волинської області. Він набув права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сімї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці. Укладення оспорюваного договору не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітної дитини позивача на користування вищевказаною квартирою. З огляду на вищенаведене та аналізу правових норм правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч.6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до\~статті 29 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Положення\~Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини. Відповідно до частини другої - четвертої\~статті 13 ЦК України\~при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Частиною першою\~статті 156 Житлового кодексу Української РСР\~\~передбачено, що члени\~\~сім'ї власника\~\~ жилого\~\~ будинку\~\~ (квартири),\~\~ які проживають разом з ним у будинку (квартирі),\~\~що\~\~йому\~\~належить,користуються\~\~жилим\~\~приміщенням\~\~нарівні\~\~з\~\~ власником\~\~ будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди\~\~про\~\~порядок користування цим приміщенням. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Таким чином, враховуючи, що на час укладення оспорюваного договору іпотеки, позивач надала відомості, що її малолітній син [PERSON] не проживав та не був зареєстрований в спірній квартирі та не визнавала його право проживання в жилому приміщенні, про що повідомляла іпотекодержателя і вказала місце свого фактичного проживання за іншою адресою, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Крім того, надану позивачем довідку КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садочок) № 9 Комбінованого типу» від 10.09.2015 року за № 69, висновок ЛКК № 361 КЗ «Луцька міська дитяча поліклініка» від 09.09.2015 року та акт обстеження умов проживання від 08.02.2016 року суд не приймає, як належний та допустимий доказ, що на момент укладення оспорюваного договору позивач та її малолітній син [PERSON] постійно проживали та користувались спірною квартирою.

Outcome: dismissed