Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що має доньку [PERSON], [INFO]. Батьком дитини є [PERSON] Донька з народження постійно проживає з нею. [PERSON] з 2014 року дочку не відвідує, вихованням не займається, станом здоров'я не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватися та бачитися з дитиною, участь у її житті не приймає. Вона вимушена самостійно створювати належні життєві умови для розвитку та навчання дитини, матеріально забезпечувати її. Перебування [PERSON] у розшуку не виправдовує його та не позбавляє обов'язку піклуватися дитиною, її життям та здоров'ям. Образ його життя може мати негативний вплив на дитину. [PERSON] свідомо уникає виконання батьківських обов'язків щодо малолітньої доньки, що має тривалий характер. Просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], змінити прізвище [PERSON] на прізвище матері «[PERSON]», внести зміни до актового запису № 446 від 08 лютого 2012 року шляхом зміни в графі «прізвище» з «[PERSON]» на «[PERSON]», стягнути сплачений судовий збір. Позивач у судове засідання не з'явилась, сповіщалась про час та місце розгляду справи завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суду не повідомила. Представник позивача у відповідності до вимог ч. 1 ст. 179 ЦПК України надав суду відповідь на відзив, згідно якої зазначив, що на ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків вказує те, що він не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, що свідчить про свідоме нехтування батьківськими обов'язками та вказує на винну поведінку відповідача. Наявність судового рішення у спілкуванні та вихованні дитини не підтверджує участь батька у вихованні. Відповідач не підтверджує участь у вихованні доньки з листопада 2013 року по теперішній час. Твердження про перешкоди з боку позивача є безпідставними, оскільки не підтверджуються будь-якими доказами. В якості поважної причини неможливості спілкування відповідачем зазначено факт пред'явлення йому підозри та перебування у розшуку, дані обставини не можливо визнати поважними. Позивач не заперечує факт сплати відповідачем аліментів на утримання доньки, поряд з цим утримання є обов'язком, навіть за умови позбавлення батьківських прав. Під час судового розгляду підтримав заявлені вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, сповіщався судом про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. Представник відповідача у відповідності до вимог ч. 1 ст. 178 ЦПК України надала суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає заявлені позовні вимоги незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідач ніколи не ухилявся від виконання батьківських обов'язків відносно доньки [PERSON]. Відсутність спілкування між ними є лише наслідком неправомірних дій матері дитини [PERSON] У період часу з 03 квітня 2009 року по 28 березня 2013 року [PERSON] та [PERSON] проживали сім'єю без шлюбу. У свідоцтві про народження дитини [PERSON], [PERSON] записаний батьком. До доньки він був дуже прив'язаний та дитина мала велику прихильність до нього. Батько піклувався про її здоров'я, приймав участь у вихованні, фізичному та духовному розвитку, проявляв інтерес до внутрішнього світу, забезпечував сім'ю матеріально. Дані обставини, знайшли підтвердження в ході розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку участі у вихованні доньки. Незважаючи на наявність рішення суду, щодо порядку участі у вихованні дитини, [PERSON] продовжувала перешкоджати [PERSON] у спілкуванні і вихованні дитини, у зв'язку з чим рішення виконувалось примусово органами державної виконавчої служби. Щодо посилань позивача на нібито вчинення [PERSON] злочину за ч. 2 ст. 187 КК України та перебування у розшуку, зазначила, що на теперішній час відсутні підстави вважати його особою, яка вчинила злочин, відносно нього немає обвинувального вироку суду. Разом з тим, його перебування у розшуку значно обмежує права, впливає на можливість повноцінного спілкування. Проти спілкування з дитиною по телефону позивач заперечує, навіть після купівлі [PERSON] доньці телефону. Незважаючи на неможливість спілкування батько виконує обов'язок по матеріальному утриманню дитини, які він здійснює через довірених осіб. З відповідних квитанцій вбачається, що відповідач здійснює щомісячно перекази грошових коштів від 1000 грн. 00 коп. до 10000 грн. 00 коп. Перекази ним здійснювались за власним бажанням, аліменти за позовом позивача з нього не стягувались. [PERSON] були придбані для дитини коштовні меблі, сплачувалися путівки для оздоровлення, придбалась одежа. Тому підстави для задоволення позову відсутні. Просила у відмовити у задоволенні позовної заяви. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 180 ЦПК України надала заперечення, згідно яких зазначила, що [PERSON] позбавлений можливості особисто відвідувати доньку, забезпечити дистанційний зв'язок з донькою за допомогою телефону позивач відмовилась. Також позивач чинила перешкоди [PERSON] у спілкуванні з дитиною, що знайшло підтвердження рішеннях суду. Він має бажання спілкуватися з дитиною, однак має обмежені на теперішній час можливості. Всі долучені до справи документи відносяться до справи і доводять небайдуже відношення [PERSON] до дитини і виконання ним своїх батьківських обов'язків. Під час судового розгляду заперечила проти задоволення позовних вимог, просила відмовити у їх задоволенні. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, сповіщався про час та місце розгляду справи завчасно та належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача відповідно, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено під час судового розгляду, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мають доньку [PERSON], [INFO], відповідно до даних фотокопії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08 лютого 2012 року та витягу з Державного реєстру (а.с. 9, 10). Відповідно до даних довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку КП «Жилкомсервіс» від 24 травня 2018 року, [PERSON] проживає з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). На вказану квартиру право власності по Ѕ частині визнано за [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року, яке набрало законної сили. У висновку директора Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 519 від 30 липня 2018 року, зазначено за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO] (а.с. 45, 46). Відповідно до даних довідок дошкільного навчального закладу «Солнишко» № 01-31/10 від 24 квітня 2017 року, № 01-31/20 від 28 серпня 2017 року, № 01-31/20 від 30 травня 2018 року, КЗ «Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 5 Харківської міської ради» № 90 від 11 серпня 2017 року, від 10 квітня 2017 року, Центру піщаного мистецтва «Art-you» від 24 травня 2018 року, школи танців «Авансцена» від 25 травня 2018 року, приватного підприємства «ЯСЕН» № 1-30/V-18 від 30 травня 2018 року вбачається, що батько [PERSON] - [PERSON] заклади з дитиною не відвідує, у житті дитини участі не приймає, на заходах присутня мати (а.с. 12-23). Згідно із ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення п.2 ч.1 ст. 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, параграф 58). У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз'яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року в справі № 404/6391/16-ц. Судом встановлено, що відповідачем поштовими переказами на утримання доньки позивачу [PERSON] перераховувались грошові кошти у розмірах від 1 000 грн. 00 коп. та 10 000 грн. 00 коп., датовані 2013- 2019 роками (а.с. 98-108, 183), що не заперечується представником позивача під час ході судового розгляду, окрім грошових коштів у розмірі 30 059 грн. 00 коп. на придбання телефону для дитини. Відповідно до даних фотокопії договору № 5 купівлі-продажу товару від 29 грудня 2014 року, фотокопії акту прийому-передачі від 23 січня 2015 року, товарних чеків № № 32, 33 від 29 грудня 2014 року, № 012 від 07 травня 2014 року, [PERSON] у квартиру [ADDRESS] придбались меблі, парта та стілець для дитини, що також не заперечується представником позивача (а.с. 110, 111, 118-121, 124). Разом з тим, представником позивача не заперечується факт купівлі для дитини [PERSON] одежі та направлення засобами поштового зв'язку [PERSON] та повернення позивачем посилок у зворотньому напрямку. З рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2013 року, яке набрало законної сили, вбачається, що [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, визначення графіку побачень з дитиною [PERSON], який був задоволений (а.с. 78-84). Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що [PERSON] приймає участь у матеріальному забезпеченні дитини, що надає змогу для необхідного розвитку останньої, відвідування нею закладів для розвитку. Відповідачем також придбався одяг та особисті меблі для створення належних умов життя та розвитку природних здібностей дочки [PERSON], що свідчить про його турботу та небайдужість до стану здоров'я дитини. Окрім цього, суд звертає увагу, що заперечення відповідача про позбавлення його батьківських прав відносно доньки безумовно свідчить про його інтерес до дитини. Отже, позивачем не доведено, а судом не встановлено наявності такого обов'язкового елементу як винності в умисному ухиленні відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав до відповідача. Щодо посилання позивача на передування відповідача у розшуку за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, суд зазначає наступне. Як зазначили представники позивача та відповідача відповідно, [PERSON] підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та перебуває у розшуку. Разом з тим суд керується принципом презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що закріплено ст. 62 Конституції України. Оцінивши висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 519 від 30 липня 2018 року в сукупності з іншими наявними у справі доказами, суд приходить до висновку про його відхилення з підстав неналежного обґрунтування необхідності позбавлення відповідача батьківських прав, що не суперечить ч. 6 ст. 19 СК України. З метою захисту якнайкращих інтересів дитини за доцільне збереження її зв'язків із батьком, що забезпечить її моральний та духовний розвиток, піклування та виховання обома батьками, що необхідно для благополуччя дитини та її нормального самоусвідомлення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed