Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] Про місце, день та час розгляду справи по суті, учасники справи повідомлялись належним чином, але у судове засідання не з'явились. Позивач у поданій заяві, просила розглянути справу без її участі на підставі наявних у справі доказів, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення, а також вказувала на те, що правові наслідки ухвалення заочного рішення їй відомі та зрозумілі, а їх роз'яснення судом вона не потребує. Відповідачі причини неявки у судове засідання не повідомили, відзив на позовну заяву не подали. У зв'язку з неявкою у судове засідання учасників справи, в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку із неявкою в судове засідання відповідачів, які були належним чином повідомлені про проведення судового засідання 29 березня 2018 року та якими причини неявки не повідомлені, відзив на позовну заяву не поданий, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідачів, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 259 ЦПК України, занесена до протоколу судового засідання. Позиція позивача полягала в тому, що вона являється власницею квартири № 59, що знаходиться у будинку 33-А по вулиці Студентська в місті Рубіжне Луганської області, на підставі договору дарування. Вона як власниця цієї квартири надала членам своєї сім'ї, право користування цією квартирою. Однак відповідачі не проживають в вказаній квартирі з 2010 року. А реєстрація місця проживання відповідачів у цій квартирі, заважає їй, як власниці вільно розпоряджатись та користуватись квартирою і тому відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування зазначеною квартирою. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Квартира [ADDRESS] належить [PERSON] [INFO], це підтверджується наданими нею копіями документів: договору дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] від 09 червня 1999 року (а.с. 11); свідоцтва про право власності 1/2 частки у спільному майні, зареєстрованого в реєстрі за № 1524 (а.с. 12-13); Витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого 04 березня 2013 року (а.с. 14-15); інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, сформованого 29 березня 2018 року (а.с. 48-49). Дев'ятого жовтня 1997 року зареєструвала своє місця проживання у [INFO] [PERSON]. Крім неї у вказаній квартирі зареєстрували своє місце проживання того ж дня і члени її сім'ї, колишній чоловік - [PERSON] та її сини [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до акту про встановлення фактичного місця проживання, складеного в присутності сусідів-свідків ([PERSON] та [PERSON]), [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживають з 2010 року (а.с.5). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачами виникли цивільні правовідносини у сфері права власності, в межах яких між ними виник спір щодо наявності у відповідачів, як членів сім`ї власника, права користування квартирою у зв'язку з їх відсутністю понад семи років. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Також положення частин перших статей 383 і 405 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) прямо встановлюють, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. При цьому житлове приміщення, яке члени сім`ї мають право займати визначається власником. Отже, члени сім`ї власника квартири можуть отримати право користування нею від власника, який при цьому, може визначити конкретне житлове приміщення у квартирі яким можуть користуватись члени його сім`ї. Судом встановлено, що відповідачі отримали право користування квартирою [ADDRESS] саме як члени сім`ї власника, оскільки відповідачі являються синами позивача (а.с. 6,27,28). Однак згідно з положеннями частини другої статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тож з огляду на те, що відповідачі продовжують бути зареєстрованими у квартирі [ADDRESS] але позивачем доведена їх відсутність у квартирі без поважних причин понад один рік, а дані про наявність іншої домовленості між позивачем та відповідачами відсутні, і законом іншого не встановлено, відповідачів, як членів сім`ї позивача, слід визнати такими, що втратили право користування цією квартирою. А тому позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Отже,

Outcome: approved