Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Новогродівської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який на підставі рішення Куйбишевського районного суду м. Донецьк від 18.09.2012 року було розірвано. Від вказаного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Також зазначила, що спорів щодо місця проживання дитини між ними не виникало. Син проживає з позивачем, перебуває на її утриманні. Позивач дбає про здоров`я дитини, займається його вихованням, навчанням, фізичним, духовним і моральним розвитком. Відповідач практично ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини, не дбає про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Тим самим порушує вимоги ст. 150 Сімейного кодексу України. Відповідач не цікавиться станом здоров`я сина, його успіхами в школі. Позивач піклується про його здоров`я, оплачує його лікування, навчання на різних кружках, купує одяг, іграшки. Відповідач жодного разу не запропонував свою допомогу. У нього інша сім`я, і життя сина його абсолютно не турбує. Яких-небудь перешкод зі сторони позивача в участі у вихованні та утриманні сина [PERSON] , позивач відповідачу не чинить, але він ні разу навіть не подзвонив і не запитав як його син, можливо вій в чомусь потребує. Позивач кілька разів телефонувала своїй свекрові, пропонувала їй відвідати дитину, але дізналася, що її це не цікавить, а на питання де її син та чому він не відвідує дитину, не допомагає синові, вона відповіла, що не знає де він, і що його не цікавить що з дитиною і він не бажає спілкуватися. Син [PERSON] і сам відмовляється від спілкування з біологічним батьком і не бажає з ним спілкуватися, вій його практично не пам`ятає. Єдине, що залишилося на пам`яті сина, така це постійне приниження та знущання над ним, те як він його лупцював за наказував за різні дитячі провини. Із-за постійного фізичного насилля над нами та постійних сварок, шлюб і розпався. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд позбавити відповідача батьківських прав та стягнути аліменти на утримання дитини. Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не прибув з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений - опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник Органу опіки та піклування Новогродівської міської ради до судового засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та ухвалити рішення на розсуд суду. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 208-283 ЦПК України, заочно, у зв`язку з чим постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд зазначає наступне. Статтею 180 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п.17 ч.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, зареєстрованому 27.05.2006, який рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 18.09.2012 року було розірвано. Від вказаного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.06.2006 року батьками неповнолітнього [PERSON] записані [PERSON] та [PERSON] . Неповнолітня дитина знаходиться на утриманні матері, батько дитини матеріально не утримує сина в добровільному порядку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Утримання дитини є рівним обов`язком як матері, так і батька. З матеріалів справи вбачається, що днем пред`явлення позову позивачем є 28.11.2019 року. Врахував вимоги ст.ст. 182,183 СК України, а саме: реальну можливість відповідача надавати матеріальну допомогу, оскільки відповідач знаходиться у працездатному віці та, будучи, батьком дитини, зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, суд вважає, що на користь позивача з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 28.11.2019 року до досягнення дитиною повноліття. Вирішуючи питання в частині позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ст.164 СК України батько, мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] . З письмового пояснення Органу опіки та піклування Новогродівської міської ради Донецької області від 25.02.2020 року вбачається, що позивач [PERSON] разом з сином [PERSON] та відповідачем [PERSON] на території міста Новогродівка не проживають. Неповнолітній [PERSON] в Новгородівських закладах освіти не навчається. Таким, чином Орган опіки та піклування Новогродівської міської ради не може дослідити умови проживання матері та батька, їх ставлення до сина та з яких причин батько не виконує батьківські обов`язки. Враховуючи викладене Орган опіки та піклування Новогродівської міської ради не має можливості зробити обґрунтований висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно пункту 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи позивачем не доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батька, чого в ході судового розгляду не підтверджено. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці (параграф 57, 58). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Щодо обставин справи, відсутні докази з приводу неблагополучності відповідача, його жорстокого поводження з дитиною, чи доказів які би вказували на те, що збереження його зв`язків із сином та його вплив буде неблагонадійним. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його сина [PERSON] не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до сина батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно сина. Суд зауважує, що необхідність отримання згоди відповідача для виїзду їх спільного з позивачем сина за межі України, не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні об`єктивні та безсумнівні докази такої винної поведінки відповідача, яка б свідчила про те, що він не має до сина батьківських почуттів, не бажав та не бажає проявляти до нього батьківську турботу та любов, піклуватися про сина, його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечувати сина необхідним харчуванням, надавати матеріальну допомогу, створювати умови для отримання сином освіти. При цьому суд виходить з вимог ст. 9 Конвенції «Про права дитини» від 20.11. 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789- ХІІ, в якій зазначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками , крім випадків, коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у частині позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] - відмовити. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав недоведеними, тому вони не підлягають задоволенню. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн. за позовну вимогу про сплату аліментів. На підставі ст.ст. 162, 164, 165, 166, 180, 182, 183 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial