Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до Автозаводського районного суду м.Кременчука з дійсним позовом. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 31.07.2015р. вона працювала на посаді менеджера зі збуту ТОВ «АКТУ». 04.03.2016р. її було звільнено згідно п.4 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення вважає не законним, оскільки відповідач не ознайомив її з наказом про звільнення та не видав його копію. Крім того, з 29.02.2016р. по 11.03.2016р. вона доглядала за хворим сином і направляла на адресу відповідача повідомлення про причини невиходу на роботу, а тому її невихід на роботу у ці дні не можна вважати прогулом. Посилаючись на вказані обставини, уточнивши свої позовні вимоги, [PERSON] просила суд визнати незаконним та скасувати наказ №8 від 04.03.2016р про її звільнення та поновити її на роботі на посаді менеджера зі збуту ТОВ «АКТУ»; стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 10561,98грн. В судовому засіданні позивач та її представник, [PERSON], позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Позивач зазначила, що 29.02.2016р. вона повідомила керівництво ТОВ «АКТУ» про те, що у неї захворіла дитина. Після розмови з керівником вона написала заяву про звільнення за власним бажанням і передала її головному бухгалтеру підприємства. Від колег вона довідалась про те, що готується її звільнення, а тому звернувшись за правовою допомогою, 04.03.2016р. на адресу відповідача її представником направлено повідомлення про причини невиходу на роботу. Представник позивача в судовому засіданні зазначала, що звільнення є незаконним, оскільки порушена процедура звільнення, зокрема позивачу не було надано копію наказу про звільнення. Також, керівництво ТОВ «АКТУ» не зажадало від позивача письмових пояснень про причини невиходу на роботу. Представники відповідача, [PERSON], [PERSON], проти задоволення позову заперечували. [PERSON] повідомив суду про те, що станом на 04.03.2016р. підприємством не було отримано лист від [PERSON] в якому вона повідомляла про причини невиходу на роботу. Позивач відправила його на адресу підприємства лише 04.03.2016р., тому керівництву на момент звільнення [PERSON] не було відомо про причини її неявки на роботу. Просив не враховувати в якості належного доказу довідку лікаря поліклініки №1 Кременчуцької міської дитячої лікарні, оскільки на його думку поважність причин невиходу на роботу повинна підтверджуватись листком непрацездатності. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази у їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що з 31.07.2015р. по 04.03.2016р. [PERSON] працювала в ТОВ «АКТУ» на посаді менеджера зі збуту. 29.02.2016р. позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням з 29.02.2016р.(а.с.34). Однак, резолюція директора ТОВ «АКТУ» на вказаній заяві свідчить проте, що згоди на звільнення [PERSON] саме з 29.02.2016р. досягнуто не було. 04.03.2016р. наказом ТОВ «АКТУ» №8 позивач була звільнена з посади за п.4 ст.40 КЗпП України, через відсутність на роботі протягом п'яти робочих днів без поважних причин, про що були складені відповідні акти(а.с.27-31,35). 09.03.2016р. був складений акт про те, що 09.03.2016р. менеджер зі збуту ТОВ «АКТУ» [PERSON] відмовилась підписувати наказ про звільнення №8 від 04.03.2016р.. Вказаний акт засвідчений підписами директора ТОВ «АКТУ», заступника директора та фінансового директора(а.с. 33). Згідно п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Обґрунтовуючи поважність невиходу на роботу, [PERSON] та її представник [PERSON] посилаються на те, що з 29.02.2016р. позивач доглядала за хворим сином, на підтвердження чого надали суду довідку поліклініки №1 Кременчуцької міської дитячої лікарні від 11.03.2016р., а також листок непрацездатності від 03.03.2016р., серії АГЧ №074863(а.с.8). Про хворобу дитини позивач 29.02.2016р. повідомила керівництво підприємства. Також, 04.03.2016р. на адресу відповідача представником позивача, [PERSON], було відправлено повідомлення про причини не виходу на роботу, в якому [PERSON] зазначає, що з 29.02.2016р. вона знаходиться на лікарняному по догляду за малолітньою дитиною(а.с.5-6, 26). В судовому засіданні допитана в якості свідка директор ТОВ «АКТУ», [PERSON], не заперечувала ту обставину, що 29.02.2016р. [PERSON] в телефонному режимі повідомила її про те, що не може з'явитись на роботу через хворобу дитини. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] також повідомили суду, що 26.09.2016р. у [PERSON] захворіла дитина, про що 29.02.2016р. вона повідомляла керівництво. На думку суду, вищевказані обставини свідчать про те, що причини невиходу [PERSON] на роботу з 29.02.2016р. по 04.03.2016р. є поважними і керівництву підприємства з 29.02.2016р. достеменно було відомо про хворобу дитини позивача. Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Як роз'яснено в п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Враховуючи те, що листок непрацездатності виданий [PERSON] 03.03.2016р., суд приходить до висновку, що її звільнення 04.03.2016р. відбулось з порушенням норм трудового законодавства, а тому вимоги про поновлення її на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими. Разом із тим, відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як роз'яснено п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а усі обставини справи, права та обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав. Згідно копії журналу обліку трудових книжок ТОВ «АКТУ», свою трудову книжку [PERSON] отримала 09.03.2016р., про що поставила свій підпис. Суд не приймає до уваги доводи позивача та її представника про те, що трудову книжку позивач отримала 14.03.2016р., а дата отримання трудової книжки у відповідній графі журналу обліку трудових книжок була внесена відповідачем після того, як [PERSON] поставила в ній свій підпис, оскільки вказане твердження не підтверджується жодним доказом. Посилання представника позивача на покази свідка [PERSON], яка пояснювала суду, що 09.03.2016р. її донька, [PERSON], не відлучалась на роботу, також не можуть слугувати доказом того, що 09.03.2016р. позивач не могла отримати трудову книжку, оскільки вказане спростовується актом про відмову працівника підписувати Наказ про звільнення від 09.03.2016р.(а.с.33). Отже, місячний строк, в межах якого позивач могла звернутися до суду, сплинув 11.04.2016р.. З вказаним позовом до Автозаводського районного суду м.Кременчука [PERSON] звернулась 13.04.2016р., про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду. З'ясовуючи причини пропуску позивачем строку звернення до суду, судом встановлено, що 04.03.2016р. між [PERSON] та адвокатом [PERSON] була укладена угода на представництво інтересів в Автозаводському районному суді м.Кременчука по справі про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Вказане свідчить про те, що станом на 04.03.2016р. позивачу вже було відомо про порушення її прав у зв'язку з чим, остання скористалась правовою допомогою. Отже, судом не встановлено поважних причин, які б унеможливлювали своєчасне звернення позивача до суду з дійсним позовом. Окрім цього, в ході розгляду справи ні позивач, ні її представник з заявами про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду не звертались та доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення суду не надавали. З урахуванням того, що позивачем позовні вимоги заявлено з пропуском строку звернення до суду і підстави для поновлення цього строку відсутні, відтак у задоволені позову слід відмовити у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Outcome: dismissed