Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивувала вимоги тим, що 12.07.2005 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2013 року було розірвано. У період шлюбу за 304000 гривень, які були спільними з відповідачем, була придбана квартира, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Келецька 78 кв. 76.Зазначена квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що підтверджується рішенням апеляційного суду Вінницької області від 11.02.2014 року. За взаємною згодою здійснити поділ майна відповідач відмовляється, просила суд розділити квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] по ? частині кожному. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] звернувся до [PERSON] та [PERSON] з зустрічним позовом про повернення безпідставно набутого майна та зміну зобов»язань по договору купівлі-продажу. Позов мотивував тим, що в березні 2012 року [PERSON] звернувся до відповідача з проханням щоб він придбав квартиру №76, що знаходиться у м. Вінниці по вул. Келецькій у будинку 78 для нього за його кошти. Підставою такого звернення слугували обставини, які не давали змоги взяти кредитні кошти для проведення в подальшому повного розрахунку за квартиру з продавцем, а саме відсутність нерухомого майна та недостатній термін перебування на роботі. Відповідач погодився допомогти з даного приводу, оскільки придбання житла було необхідним, натомість у сторін по справі була своя власна квартира. З приводу купівлі вказаної квартири між [PERSON] та [PERSON] була укладена усна домовленість, про те, що відповідач поверне квартиру, за умови, що [PERSON] буде сплачувати його заборгованість перед банком. Внаслідок цієї домовленості були укладені договори позик, на випадок якщо виникне спір з приводу даної квартири. На даний час зобовязання перед «ВТБ Банк» за кредитним договором виконано, однак стосунки між [PERSON] та [PERSON] погіршились і вони відмовились повертати придбану за кошти [PERSON] квартиру. Просив суд повернути безпідставно набуте позивачем і відповідачем майно, а саме: квартиру №76, що знаходиться у м. Вінниці по вул. Келецькій у будинку 78. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.03.2015 року позовні заяви об'єднані в одне провадження. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав за обставин викладених в позові, просив суд позов задовольнити, позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] не визнав, просив суд відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала. Позов третьої оосби [PERSON] визнала та просить суд його задовольнити, оскільки вважає його обгрунтованим. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Зустрічний позов підтримав за обставин викладених у ньому, просив суд повернути безпідставно набуте позивачем і відповідачем майно, а саме: квартиру №76, що знаходиться у м. Вінниці по вул. Келецькій у будинку 78. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову, позов [PERSON] просив задовольнити у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 127/20493/13-ц, матеріали кримінального провадження № 42014020000000005, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а в позові третьої особи [PERSON] слід відмовити. Даного висновку суд дійшов зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що 12.07.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2013 року було розірвано (а.с. 4-6). Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 11.02.2014 року в позові [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на квартиру та припинення права власності, третя особа приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] відмовлено (а.с. 7-10). Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 11.02.2014 року встановлено, що квартира [ADDRESS] придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (а.с.9). Також даним судом було встановлено, що між [PERSON] та його братом [PERSON] склались правовідносини з приводу договору поруки. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 60 СК України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України). Враховуючи вище викладене позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає до задоволення. Окрім того, усі ті докази, якими обґрунтовує свою вимогу третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] не можуть бути підставою для встановлення обставин які б суперечили тим обставинам, що були встановлені рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 11.02.2014 року, оскільки це рішення набрало законної сили. За таких обставин немає жодних підстав вважати, що спірна квартира була придбана за кошти, які належали [PERSON]. Загальні підстави для виникнення зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобовязання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону. Або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Майно не може вважатись набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема у наслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України. Враховуючи вище викладене, наявні у справі докази свідчать про те, що відповідачі за позовом [PERSON] набули майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме на підставі договору купівлі - продажу від 19.03.2012 року, який є чинним на теперішній час, оскільки статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка вказує на те, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо не визнаний судом недійсним. Отже, правовідносини, які склались між [PERSON] та [PERSON] регулюються нормами зобов»язального права, які застосовуються до договору позики, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилається позивач [PERSON], як на підставу позовних вимог, що є взаємовиключаючими. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть грунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію на предмет доказування. Строни мають право обгрунтувати належність конкретного доказу на підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. За викладених обставин, суд прийшов до переконання в тому, що позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим і недоведеним належними та допустимими доказами. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати в розмірі 1520 грн. Судові витрати за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про повернення безпідставно набутого иайна та зміну зобовязань по договору купівлі продажу віднести за рахунок [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved