Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до ТОВ ТВФ «Рось К» про стягнення невиплаченої заробітної плати. Позов мотивовано тим, що 08.12.2009 року позивач була прийнята на посаду продавця по трудовому договору, згідно наказу №82 від 08.12.2009 року. 30.06.2015 року звільнена з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП. З 01.06.2015 року по 30.06.2015 року заробітну плату, яка складає в середньому 3000грн. позивачу не виплачено. Просить стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату в розмірі 3000грн., середній заробіток за час затримки заробітної плати в розмірі 3000грн., грошову компенсацію за всі не використанні дні щорічної відпустки в розмірі 3000грн. 18.12.2015 року позивач надала суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просила стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 914,48грн. за проведення експертизи та 254 грн. судового збору. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до наказу №82 від 08.12.2009 року [PERSON] була прийнята на роботу на посаду продавця ТОВ ТВФ «Рось-К» в магазин «Українські товари» по вул. Київська, 45 по трудовому договору з оплатою праці згідно штатного розкладу (а.с.31). Посилання позивача на отримання не ю заробітної плати в розмірі 3000грн., суд не бере до уваги з наступних підстав. Як вказано в наказі про прийняття на роботу №82 від 08.12.2009 року оплата праці згідно штатного розкладу. Згідно штатного розкладу станом на 01.06.2015 року розмір заробітної плати продавців становить 1916грн.(а.с.24). Відповідно до відомості на виплату грошей №95 від 23.06.2015 року [PERSON] отримала аванс за червень місяць 2015 року в розмірі 770,61грн. та згідно відомості на виплату грошей №105 за червень 2015 року [PERSON] отримала заробітну плату в розмірі 1359,88грн., про що особисто розписалась (а.с.22, 23). Наказом №30 від 30.06.2015 року [PERSON] звільнена з роботи з 30.06.2015 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Виплатити компенсацію за 13 днів невикористаної відпустки за відпрацьований період з 08.12.2014 року по 30.06.2015 року (а.с.29). Згідно з вимогами п.п. 5,8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обовязку в натурі, відшкодування збитків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний у день звільнення працівника видати працівникові належно оформлену ним трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку; своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості (стаття 97 КЗпП України, статті 15 і 24 Закону «Про оплату праці»). Відповідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з вимогами ч.5 ст. 95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день його звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимог про розрахунки. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки на день фактичного розрахунку. Згідно із вимогами ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно ч.1 ст.75м КЗпП України щорічна відпустка надається працівникам тривалістю не менше як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік ,який відлічується з дня укладення трудового договору. Нормою ч. 1 ст. 83 КЗпП України встановлено,Ю що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористанні ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Позивачка в судовому засіданні заперечувала щодо виконання нею підпису у відомості №105 від 30.06.2015 року та в наказі №30 від 230.06.2015 року, суд було призначено судово почеркознавчу експертизу. Відповідно до висновку експерта №398-П від 06.11.2015 року підпис біля прізвища «[PERSON]В.» у графі «З наказом ознайомлена» у наказі №30 від 30.06.2015 року виконаний [PERSON] Вирішити питання по суті «Чи був виконаний підпис у відомості №105 від 30.06.2015 року [PERSON] чи іншою особою? не представилось можливим (а.с.74-79). Про призначення додаткової чи повторної експертизи позивачка не заявляла клопотання. Згідно наказу №30 від 30.06.2015 року позивачка звільнена за власним бажанням у звязку із звільненням позивачці були нараховані виплати в розмірі 2130,49грн., що складається з окладу в сумі 1916 грн. та 732,55грн. компенсації за невикористану відпустку за 13 днів за відпрацьований період з 08.12.2014 року по 30.06.2015 року. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статей 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Враховуючи вище викладене та те, що згідно відомості №105 від 30.06.2015 року [PERSON] отримала заробітну плату та компенсацію за невикористану щорічну відпустку в повному розмірі, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову. Згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного, згідно ст. ст. ст. 74, 83, 115, 116, 117 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про відпустки»,

Outcome: dismissed