Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частку квартири та визначення порядку користування квартирою. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 11 листопада 2016 року вона перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02.04.2020 р. розірвано. Від даних шлюбних відносин мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідач усіляко перешкоджає їй з сином користуватись спільно нажитим майном - квартирою [ADDRESS] . Вищевказана квартира була придбана ними за час перебування у шлюбі з метою поліпшення житлових умов їх сім`ї. Вартість квартири на час укладання договору купівлі-продажу становила 655 000 гривень. Право власності на спірну квартиру було зареєстровано 11.05.2018 р. за відповідачем. Майже півтора року після придбання даного житла вони сім`єю проживали в ньому, але станом на теперішній час вона з сином не мають можливості нормально та комфортно користуватись спірною квартирою, оскільки умови їх проживання повністю залежать від перепадів настрою відповідача. Віднедавна останній змінив замки і вона з дитиною взагалі не мають доступу до вищевказаного помешкання. Вважає дану квартиру спільною сумісною власністю її та відповідача, а тому, оскільки є неможливим добровільне врегулювання даного спору, вона звернулась до суду з даним позовом. Просить суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати за нею право власності на Ѕ частку даної квартири; виділити їй та сину в користування житлову кімнату площею 25,5 кв.м, а [PERSON] в користування житлову кімнату площею 16,7 кв.м, залишити у спільному користуванні кухню площею 11,9 кв.м, ванну кімнату площею 3,9 кв.м, вбиральню площею 1,6 кв.м, коридор площею 12,7 кв.м та 1,3 кв.м, комори площею 0,6 кв.м; стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги повністю та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана виключно за особисті кошти відповідача, які були зароблені ним і заощадженні до знайомства з позивачем. Після початку спільного проживання позивача та відповідача ніхто з них не мав доходів, щоб придбати квартиру. Їх сукупного доходу ледь вистачало на оплату оренди за квартиру та харчування. Будь-яких заощаджень позивач не мала. Кошти, за які була придбана спірна квартира, були зароблені і заощадженні відповідачем під час роботи в умовах крайньої півночі Російської Федерації. З 05.03.2013 по 26.04.2014 відповідач працював стоматологом в клініці «Душиних» в м. Ноябрськ Ямало-Ненецького Автономного округу Тюменської області Російської Федерації. За цей період ним було заощаджено близько 17 000 доларів США. Ці кошти були переведені в Україну та розміщені на депозитних рахунках, відкритих на ім`я відповідача в АТ «А-банк» та АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки депозити відповідача перевищували суму страхового відшкодування гарантованого Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (ФГВФО) на одну особу, то за рекомендацією фінансового консультанта два депозити були відкриті відповідачем на ім`я його рідної сестри - [PERSON] . По закінченню строків депозитні договори переукладались відповідачем до 2017 року. З лютого 2017 року по травень 2017 року за рекомендацією фінансового консультанта відповідача ним були зняті з рахунків кошти: 25 743,10 доларів США та 2 270,96 євро. Більше на депозитних рахунках кошти відповідач не розміщував, оскільки ФГВФО фактично припинив виплати вкладникам неплатоспроможних банків та існував реальний ризик втрати коштів. Після зняття всіх коштів, відповідач вирішив придбати квартиру. В 2018 році він підібрав квартиру та придбав її. Відповідач та його представник просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Вислухавши сторони та їх представників, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на судовий захист оспорюваних або не визнаних прав. Під час розгляду справи по суті встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 11 листопада 2016 року Южноукраїнським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за актовим записом № 250 (а. с. № 9). Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02.04.2020 р. шлюб між сторонами було розірвано. Дане рішення набрало законної сили 05 травня 2020 року (а. с. № 9). 11 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Рихальською О.В., відповідно до якого [PERSON] придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 74,2 кв.м, у тому числі житловою площею 42,2 кв.м. Дана квартира була придбана за ціною 655 000 гривень (а. с. № 11-12). Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 20.07.2020 р., право приватної власності на дану квартиру зареєстроване за [PERSON] (а. с. № 20). Позивач вважає, що дана квартира, яка була придбана під час шлюбу з відповідачем, відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, тобто її та відповідача і кожному з них належить по Ѕ частці цього майна. Відповідач стверджує, що вказане житло було придбане за його особисті кошти. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною третьою ст. 368 ЦК України також передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19). Позивач в судовому засіданні зазначила, що спірна квартира була придбана за 25 000 доларів США, які [PERSON] брав у когось в борг, частина якого виплачувалась в період їх шлюбу, однак буд-яких доків на підтвердження даного факту суду не надала. Відповідач заперечуючи проти позовних вимог, стверджує, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, зароблені та заощаджені ним під час роботи в Російській Федерації з 05.03.2013 по 26.04.2014. Квартира була придбана приблизно за 25 000 доларів США (кошти передавались покупцю в доларах і в евро). Кошти заощаджені ним під час роботи в Російській Федерації були переведені в Україну та розміщені на депозитних рахунках, відкритих в банківських установах на його ім`я та на ім`я його рідної сестри - [PERSON] .. По закінченню строків депозитні договори переукладались ним до 2017 року. На підтвердження своїх тверджень останній та його представник надали суду копію Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відносно [PERSON] ; виписки по депозитним рахункам в АТ «А-Банк»; довідку АТ КБ «ПриватБанк» про те, що [PERSON] в період з 2013 року по 2017 рік у даній банківській установі мав депозитний рахунок, сума вкладу 6 077 доларів США (а. с. № 80, 81-93, 94). Наявність у відповідача депозитних рахунків підтвердила і позивач, хоча кількість рахунків і коштів, розташованих на них їй не відомо. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою відповідача, підтвердила, що останній у період з 2013 року до кінця квітня 2014 року працював лікарем-стоматологом в приватній клініці в м. Ноябрськ Російської Федерації. Заощаджені ним там кошти він переводив в Україну і розміщував на рахунках. За їх домовленістю в травні 2015 року на її ім`я були відкриті рахунки в АТ «А-Бванк», на яких були розміщені кошти відповідача, сум вона не пам`ятає. Весною 2017 року нею були зняті ці кошти, які були у валюті, з рахунків і передані відповідачу. Після роботи в Російській Федерації відповідач деякий час проживав в м. Полтава та м. Ковель Волинської області. З літа 2015 року до весни 2017 року він працював стоматологом в приватній клініці «Професорський центр» в м. Южноукраїнськ, а з весни 2017 року працює у власному стоматологічному кабінеті. Спірна квартира була придбана за кошти накопичені відповідачем. Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо доходів [PERSON] за 2016-2018 роки сума нарахованої заробітної плати позивача за 2016 рік становить 49 983,13 гривень, за 2017 рік - 37 201,80 гривень; з серпня 2017 року по грудень 2018 року [PERSON] перебувала на обліку як особа, що отримує допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в Департаменті соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради (а. с. № 127). Відсутність у позивача заощаджень до шлюбу з відповідачем остання підтвердила під час розгляду справи. Також зазначила, що за період шлюбу сторони заощаджень також не мали, кошти витрачались на відкриття стоматологічного кабінету відповідача. Натомість відповідач наголосив на тому, що на відкриття стоматологічного кабінету були витрачені кошти частково заощадженні ним, позичені ним у своєї матері в сумі 140 000 гривень та оформлений договір фінансового лізингу на придбання медичного обладнання, який сплатив протягом першого року роботи даного кабінету. Отже, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] була придбана відповідачем у період шлюбу з позивачем за його особисті кошти, а тому дане майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача. За таких підстав відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed