Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Кодимського районного суду Одеської області із заявою про встановлення факту батьківства [PERSON] щодо неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Заяву мотивує тим, що з 1999 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] в селі Баштанків, Кодимського району Одеської області. [INFO] року у них народилася спільна донька - [PERSON], факт народження якої був зареєстрований у виконавчому комітеті Баштанківської сільської ради Кодимського району Одеської області. При цьому в свідоцтві про народження відомості про батька були зазначені зі слів матері. За життя [PERSON] визнавав себе батьком [PERSON], що підтверджується довідкою Баштанківської сільської ради Кодимського району Одеської області. [INFO] року [PERSON] помер. На підставі викладеного просить суд встановити факт батьківства [PERSON] щодо неповнолітньої дочки [PERSON], що необхідно для оформлення за дитиною спадщини померлого. В судове засідання заявниця [PERSON] не з'явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі. В заяві свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Баштанківської сільської ради Кодимського району Одеської області в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі №02-01/310 від 25 жовтня 2017 року, в якій вказав, що проти задоволення вимог [PERSON] не заперечує. Дослідивши письмові матеріали справи, в результаті повного, об'єктивного та всебічного їх дослідження, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною 2 статті 256 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав особи. Такі справи розглядаються судом за місцем проживання заявника (ст.257 ЦПК України). Заявниця [PERSON] зареєстрована в с.Баштанків Кодимського району Одеської області, тому подана нею заява підсудна Кодимському районному суду Одеської області. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Так, відповідно до розділу VІІ «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України та роз'яснень, що є в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», Сімейний кодекс України регулює правові відносини, які виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року. При цьому, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. Судом встановлено, що донька заявниці [PERSON], батьківство щодо якого підлягає встановленню, народилася [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 04 травня 2000 року Баштанківською сільською радою Кодимського району Одеської області, тому застосуванню підлягають норми Кодексу про шлюб та сім'ю України, який втратив чинність, але був чинним на момент народження дитини. Відповідно до статті 53 КпШС України походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства (п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). При цьому, диспозиція статей 57-59 ЦПК України не обмежує сторін у поданні лише письмових доказів на підтвердження факту батьківства. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів, тощо. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне спілкування, придбання майна для спільного користування тощо). Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. При цьому, з огляду на значущість для заявниці питання, яке вирішується в цій справі, тобто доведення чи спростування її права на встановлення батьківства, Європейський Суд з прав людини вважає, що відповідні національні органи зобов'язані, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції діяти з особливою ретельністю, щоб забезпечити просування судового провадження (рішення у справі «Мікулич проти Хорватії» від 07 лютого 2002 року). В поданій до суду заяві [PERSON] вказала, що з батьком своєї дитини [PERSON] вона проживала однією сім'єю з 1999 року по день його смерті - [INFO] року, вели спільне господарство, мали стійкі подружні відносини, спільний бюджет тощо. Спільно народили, виховували та утримували вказану дитину, яку [PERSON] за життя визнавав своєю донькою. У виданій Баштанківською сільською радою Кодимського району довідці №580 від 09 жовтня 2017 року вказано, що померлий [INFO] року [PERSON] проживав в незареєстрованому шлюбі з [PERSON] та являється батьком [PERSON] Відтак, вказані обставини у своїй сукупності підвереджують факт батьківства [PERSON] щодо неповнолітньої [PERSON], а тому заява [PERSON] підлягає задоволенню. При цьому, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 16 грудня 2015 року вказала, що закон розрізняє порядок визначення походження дитини від батька шляхом: 1) визнання батьківства - про що позов заявляється до особи, яка вважається батьком дитини, або нею самою, або 2) шляхом встановлення факту батьківства у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Тобто, у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, належним способом захисту є лише встановлення факту батьківства. На підставі викладеного,

Outcome: approved