Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ДП «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по заробітній платі по день фактичного розрахунку при звільненні. Свої вимоги мотивувала тим, що з 1980 року працювала ДП «Державна картографічна фабрика», та 05 липня 2013 року у звязку із реорганізацією підприємства звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України. На день припинення трудових правовідносин, за підприємством рахувалась заборгованість по нарахованій але не виплаченій позивачці заробітній платі за період з травня 2013 року по липень 2013 року в сумі 7680,56 грн. 18 серпня 2015 року боржник перерахував позивачці заборгованість по заробітній платі в розмірі 800,00 грн. Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року на користь позивачки стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 6880,56 грн. та компенсація на загальну суму 14561,12 грн. Внаслідок примусового виконання судового наказу, 13 квітня 2017 року на рахунок позивачки перераховано 14561,12 грн., тобто фактичний розрахунок по виплаті заборгованості по заробітній платі здійснено 13 квітня 2017 року. Період затримки виплати заробітної плати становить 949 днів, а з врахуванням середньоденного заробітку перед звільненням в розмірі 110,11 грн. з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки 104494,39 грн. За наведеного просить стягнути з відповідача зазначену суму коштів. В удовому засіданні представник позивачки вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити. В додаткових письмових поясненнях до позовної заяви від 28 вересня 2017 року зазначила, що не погоджується із твердженням представника відповідача про наявні підстави для застосування строку позовної давності до заявлених вимог, адже з позовом [PERSON] звернулась до суду у межах тримісячного строку передбаченого положеннями трудового законодавства, відлік якого розпочався із дня фактичного розрахунку по виплаті заробітної плати. Також заперечила, щодо застосування судом принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні за відсутності таких підстав (а. с. 94-95). Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову. В письмових запереченнях від 05 вересня 2017 року зазначила, що позивачка дізналась про порушення свого права, щодо не виплати заробітної плати, в день звільнення 05 липня 2013 року, а тому пропустила встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду та не обґрунтувала причини пропуску такого строку. Також вказала, що позивачка навмисно з корисливих мотивів затягувала строк звернення до суду, адже звільнена в 2013 році, судовий наказ виданий лише в 2015 році, який предявлено до виконання наприкінці 2016 року. З посиланням на правову позицію висловлену в постанові ВСУ від 23 грудня 2015 року по справі № 6-837цс15, вважає, що необхідно зменшити розмір відшкодування з врахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із сумою середнього заробітку. За наведеного просить застосувати позовну давність до вимог позивача та відмовити у задоволенні позову (а. с. 82-86). Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами трудового законодавства стосовно строків виплати заробітної плати звільненим працівникам та наслідків їх недотримання, захисту порушених трудових прав. Судом встановлено, що з 22 січня 1980 року позивачка [PERSON] працювала у державному підприємстві «Державна картографічна фабрика» та 05 липня 2013 року звільнена з посади завідувача канцелярії у звязку з реорганізацією підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а. с. 7-11). Зазначена обставина підтверджується і копією наказу ДП «Державна картографічна фабрика» від 04 липня 2013 року № 62-к (а. с. 96). Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обовязки переходять до правонаступників. Відповідно до наказу Державного агентства земельних ресурсів України від 09 січня 2013 року №5, реорганізовано ДП «Державна картографічна фабрика», шляхом приєднання до ДП «Центр державного земельного кадастру» (а. с. 18). Відповідно до довідки ДП «Центр державного земельного кадастру» від 12 травня 2017 року № 186, проведена державна реєстрація припинення юридичної особи ДП «Державна картографічна фабрика» 30 червня 2015 року, а ДП «Центр ДЗК» є правонаступником всіх прав і обовязків ДП «Державна картографічна фабрика» (а. с. 16). Зазначена обставина, щодо правонаступництва відповідача визнана сторонами, та є такою, що не підлягає доказуванню в силу положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені встатті 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Відповідно до довідки ДП «Центр державного земельного кадастру» від 12 травня 2017 року № 186, станом на день звільнення позивачки 05 липня 2013 року, останній нарахована заробітна плата в розмірі 9192,34 грн., до видачі 7680,65 грн. (а. с 16). Спір між сторонами щодо розміру нарахованої заробітної плати відсутній. Відповідно до довідки ПАТ «ПриватБанк» від 23 травня 2017 року на картковий рахунок позивачки [PERSON] 18 серпня 2015 року зараховано 800,00 грн. з призначенням платежу «зарплата, виробнича філія» (а. с. 12). З наведеного вбачається, що відповідач в добровільному порядку здійснив часткову виплату заборгованості по заробітній платі належній позивачці при звільненні. 25 грудня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано судовий наказ про стягнення з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь [PERSON] заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 6880,56 грн. та суми компенсації. Судовий наказ набрав законної сили 26 січня 2016 року та виданий стягувачу 02 лютого 2016 року (а. с. 14). Постановою головного державного виконавця Центрального ВДВС Вінницького МУЮ від 09 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу від 25 грудня 2015 року № 127/28514/15-ц (ВП № 50095787) про стягнення з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 14561,12 грн. (а. с. 97). 04 жовтня 2016 року виконавчий документ від 25 грудня 2015 року № 127/28514/15-ц направлений до Соломянського районного ВДВС м. Києва за належністю. Постановою старшого державного виконавця Соломянського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 24 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу від 25 грудня 2015 року № 127/28514/15-ц (ВП № 52729110) про стягнення з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 14561,12 грн. (а. с. 89). Відповідно до довідки ПАТ «ПриватБанк» від 23 травня 2017 року на картковий рахунок позивачки [PERSON] 13 квітня 2017 року зараховано 14561,12 грн. з призначенням платежу «Соломянський РДВС м. Київ, переказ боргу» (а. с. 13). Постановою старшого державного виконавця Соломянського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 13 квітня 2017 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання судового наказу від 25 грудня 2015 року № 127/28514/15-ц (ВП № 52729110) про стягнення з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 14561,12 грн. у звязку із повним та фактичним виконанням рішення суду (а. с. 15). Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З наведеного вбачається, що заборгованість по виплаті заробітної плати позивачці в день її звільнення 05 липня 2013 року виникла з вини роботодавця, при цьому спору про розмір такої заборгованості між сторонами не існує, наразі сума заборгованості підтверджена і судовим рішенням, а остаточний фактичний розрахунок відповідачем здійснено лише 13 квітня 2017 року, суд приходить до висновку про наявність затримки по виплаті заборгованості заробітної плати позивачки. Період такої затримки становить з 05 липня 2013 року по 12 квітня 2017 року, адже остаточний розрахунок з позивачкою проведено 13 квітня 2017 року. Суд не погоджується із твердженням представника відповідача про те, що позивачкою пропущено строк встановлений ст. 233 КЗпП України, адже остання про порушення права щодо виплати належних сум при звільнені дізналась 05 липня 2013 року, а до суду звернулась значно пізніше. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1\~цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З наведеного вбачається, що перебіг тримісячного строку встановлений ст. 233 КЗпП України, щодо вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні починається з дня фактичного розрахунку з працівником. Враховуючи, що днем фактичного розрахунку по виплаті заборгованості по заробітній платі позивачки є 13 квітня 2017 року, а з позовом остання звернулась до суду 14 червня 2017 року, тримісячний термін встановлений ст. 233 КЗпП України [PERSON] не пропущений, а твердження представника відповідача є безпідставними. Крім того, суд звертає увагу представника відповідача на те, що встановлений ст. 233 КЗпП тримісячний термін звернення до суду за своєю правовою природою не є тотожним поняттям із «строком позовної давності» встановлений нормами ЦК України. Так цивільним законодавством встановлено, що позовна давність може бути загальною (тривалістю три роки) та спеціальною (тривалістю один рік), при цьому передбачено, що позовна давність може змінюватись, наразі тільки в бік її збільшення (за домовленістю сторін), натомість строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України, встановлено у три або один місяць, отже не є «строком позовної давності». Крім того, позовна давність за нормами цивільно-процесуального законодавства до позовних вимог застосовується судом лише у разі, якщо стороною заявлено про таке застосування, натомість строк звернення до суду при вирішенні трудових спорів застосовується судом самостійно. За наведеного, у суду відсутні підстави для застосування до вимог позивачки строку позовної давності. Щодо розміру середнього заробітку, який слід стягнути з відповідача за час затримки проведення розрахунку при звільненні позивачки суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до довідки ДП «Центр державного земельного кадастру» від 12 травня 2017 року № 187, середньоденна заробітна плата позивачки за останні два місяці перед датою припинення трудових відносин становила 110,11 грн. (а. с. 17). Враховуючи, що період затримки розрахунку при звільненні становить 948 робочих днів (з 05 липня 2013 року по 12 квітня 2017 року включно), з відповідача на користь позивачки слід стягнути 104384,28 грн. (948 Х 110,11). Отже підлягає частковому задоволенню. Судом зменшено обрахований позивачкою строк затримки розрахунку при звільненні на 1 день у звязку з тим, що остання день фактичного розрахунку 13 квітня 2017 року також включила до зазначеного строку, що не відповідає вимогам цивільного законодавства щодо обчислення строку. Суд не погоджується із твердженням представника відповідача про наявність підстав для застосування у даному випадку принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком, про що йдеться у правовій позиції висловленій Верховним Судом України 23 грудня 2015 року при розгляді справи № 6-837цс-15. Дійсно, зазначеною постановою передбачено право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, яке в свою чергу залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. З наведеного вбачається, що такий принцип судом може бути застосований зокрема у разі наявності спору між сторонами щодо розміру суми заборгованості яка підлягає виплаті працівникові на день звільнення, наразі у даній справі спір щодо розміру такої виплати відсутній, при цьому позов задоволений частково у звязку із зменшенням строку затримки виплати заборгованості при звільненні лише на один день, а тому відсутні підстави для застосування вищезазначеного принципу. Безпідставним є твердження представника відповідача про навмисні дії позивачки щодо затягування строку звернення до виконавчої служби (приблизно на 1 рік), адже в судовому засіданні встановлено, що судовий наказ від 25 грудня 2015 року набрав законної сили 26 січня 2016 року, отриманий позивачкою 02 лютого 2016 року, а до виконання предявлений 09 лютого 2016 року. Відповідно до ст.ст. 79, 84 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу. Визначаючись щодо розміру витрат на правову допомогу, суд враховує, що матеріалами справи документально підтверджено, що адвокат [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 08 червня 2017 року, укладеного з [PERSON] (а. с.22) та договору про внесення змін та доповнень до договору про надання правової допомоги (а. с. 115), розрахунку витрат на правову допомогу (а. с. 116) надавала останній правову допомогу у вигляді опрацювання матеріалів і консультації, підготовка позовної заяви, письмових пояснень, участі у судових засіданнях, ознайомлення із матеріалами справи, загальний час яких становить 8 годин. За надання наведених послуг позивач здійснила оплату в розмірі 5000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 02 червня 2017 року. Факт надання допомоги не ставиться під сумнів, а тому з урахуванням положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5000,00 грн. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слід стягнути і понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1044, 94 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial