Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що між нею та відповідачем 22\~жовтня 2011 року укладений шлюб, однак, починаючи з травня 2016 року, сторони проживають окремо. Подружжя має неповнолітню дитину, [PERSON], [INFO]. Син проживає разом з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку не надає, також не має регулярного доходу, в звязку з чим позивачка просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня предявлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В свою чергу, відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком. В обґрунтування позову зазначив, що на утримання сина [PERSON] він надавав в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання, приймав участь у вихованні дитини, здійснював його лікування. Внаслідок погіршення в травні 2015 року сімейних стосунків з [PERSON] подружжя почало проживати окремо, однак їх спільний син проживав періодично в обох батьків. Надалі через виявлення у [PERSON] хронічного стоматологічного захворювання батьки домовились про проживання дитини у батька для лікування в стоматологічній клініці. З квітня 2016 року проводився ряд медичних обстежень, а з 06.07.2016 р. розпочалось власне лікування. 20 липня 2016 року [PERSON] самовільно забрала дитину, перервавши лікування, та з цього часу приховує від батька місцезнаходження сина. На сьогоднішній день позивач за зустрічним позовом перебуває у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], яка знайшла спільну мову з [PERSON], доглядає та піклується про дитину. За місцем проживання [PERSON] створені належні умови для проживання, виховання та нормального розвитку дитини. Натомість на думку позивача за зустрічним позовом мати дитини, [PERSON], не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення та створення належних умов проживання, розвитку, виховання малолітнього. Оскільки [PERSON] може в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання, виховання та нормального розвитку дитини в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості, вважає доцільним в інтересах сина [PERSON] визначити місце проживання його з батьком. Під час судового розгляду [PERSON] подала заяву про залишення позовних вимог про стягнення аліментів без розгляду в звязку з тим, що відпала необхідність у вирішенні цього питання в судовому порядку. Ухвалою Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року позовні вимоги шепшелей О.О. до [PERSON] про стягнення аліментів залишені без розгляду. В судовому засіданні [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову про визначення місця проживання [PERSON] з батьком. [PERSON] та його представники [PERSON] та [PERSON] просили визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком. Представник третьої особи органу опіки та піклування Юрївського району Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності. Представник третьої особи органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпра в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності. Представник третьої особи органу опіки та піклування Новокодацького (Ленінського) району м.Дніпра в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, показання допитаної як свідка [PERSON], дослідивши письмові матеріали, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 22 жовтня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого 20 листопада 2011 року в них народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ №\~593678, виданим повторно Індустріальним районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 09.06.2016 року (а.с 6-7). Рішенням Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 105). Під час судового розгляду зясовано та не заперечується сторонами, що після фактичного припинення шлюбних відносин в травні 2015 року між батьками не було спору щодо місця проживання дитини. [PERSON] періодично прожив як разом з матірю, так і з батьком. Крім того, [PERSON] повідомила, що також хлопчик доволі часто, особливо в літній період, перебував у бабусі з дідусем по лінії матері в с. Новогригорівка Юрївського району Дніпропетровської області. Дитина влаштована та відвідує дошкільний навчальний заклад № 331 в м. Дніпро за місцем проживання матері (а.с. 134). Мати та батько малолітнього працюють, не перебувають на диспансерному обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, відсутні негативні характеристики з місця проживання та роботи (а.с. 69, 106, 107, 111-131, 139-141, 184-185). Згідно з актами обстеження умов проживання обидві сторони мають належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітньої дитини, при цьому і [PERSON], і [PERSON] не забезпечені власним житлом в м. Дніпро, а винаймають приватні житлові будинки (а.с. 32, 108, 163, 242). З пояснень сторін у справі виходить, та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] приблизно з 2014 року страждає на стоматологічне захворювання, яке періодично загострюється і потребує відповідного медичного втручання. В липні 2016 року, коли дитина проходила курс лікування в стоматологічній клініці за місцем проживання батька, мати дитини без погодження з [PERSON] забрала хлопчика, не дочекавшись закінчення лікування (а.с. 34, 40, 42, 165). Саме з цього часу в сторін виник спір щодо місця проживання малолітнього. Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначає, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю (принцип 6 Декларації). Суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити з рівності прав та обовязків батька і матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року та ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як виходить з висновку від 19 грудня 2016 року, орган опіки та піклування Новокодацького району м.Дніпра вважає доцільним в інтересах малолітнього визначити місце проживання [PERSON] разом з матірю. При цьому органом опіки та піклування не виявлено фактів неналежного ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов'язків (а.с. 179-180). Допитана як свідок представник [PERSON] [PERSON] (дружина батька дитини) пояснила, що на її думку під час проживання у матері [PERSON] не отримує в повному обсязі необхідних дитині продуктів харчування, а санітарно-побутові умови в будинку, де мешкає [PERSON] разом зі старшою донькою та сином, не відповідають належному рівню. Однак до показань свідка [PERSON] суд відноситься критично, тому що вони обєктивно не підтверджуються іншими зібраними у справі доказами. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За нормами статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Обґрунтовуючи позовні вимоги, батько дитини посилався на те, що [PERSON] недостатньо піклується про здоровя сина, не звертається в необхідних випадках до лікарів, що лікуванням сина займається виключно він, тому в першу чергу з метою збереження здоровя [PERSON] необхідно визначити місце проживання малолітнього з батьком. Разом з тим, як сам пояснив в судових засіданнях [PERSON], він відвідував з сином лікаря лише під час первинного прийому, для проведення всіх подальших необхідних процедур дитину відводила до лікарні [PERSON] Твердження [PERSON] про те, що мати дитини не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення та створення належних умов проживання, розвитку, виховання малолітнього, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Прихильність хлопчика до батька, його бажання залишитись в родині [PERSON] і його нової дружини не є, на думку суду, достатньою підставою для розлучення дитини з матірю. Враховуючи проживання сторін в одному населеному пункті, батько обєктивно не позбавлений можливості навіть щоденного спілкування з сином. За умови проживання хлопчика з матірю, [PERSON] має достатньо можливостей впливати на виховання малолітнього сина, формування його особистості, дбати про стан його здоровя. На підтвердження того факту, що дитина прихильна до батька більше, ніж до матері, [PERSON] посилається на висновки психологів (а.с. 205, 229-231). Оцінюючи висновки психологів, суд вважає, що в результаті психологічного обстеження спеціалістами переважно надані рекомендації батькам з належного спілкування між собою та з дитиною, до того ж висновками не заперечується можливість проживання дитини з матірю. Таким чином, в ході розгляду справи встановлено, що мати хлопчика [PERSON] вживає заходів щодо забезпечення якнайкращого місця проживання для родини, має постійне місце роботи та джерело існування, нею створені всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Відповідно до ст.ст.\~10,\~11 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Натомість в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виключних обставин в розумінні положень ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матірю. У разі відсутності правових підстав, передбачених нормами матеріального права, для розлучення дитини з матірю, суд постановляє рішення про відмову в задоволенні позову про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України\~ у справі №\~6-2445цс16 від 14 грудня 2016 року. Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки судом не виявлено фактів неналежного ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, а також\~відсутні правові підстави, передбачені нормами матеріального права, для розлучення малолітнього [PERSON] з матірю та визначення місця проживання хлопчика разом з батьком.

Outcome: dismissed