Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], співвідповідача [PERSON], третьої особи: Уманської міської державної нотаріальної контори про визнання договору недійсним та застосування до нього наслідків недійсного правочину, вказавши, що з 26 липня 2003 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження. На підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого Уманською міською нотаріальною конторою від 25.11.2010 року за реєстром № 3-3570, ними за спільні кошти було придбано 19/1000 частин комплексу нежитлових будівель та споруд, а саме: громадська будівля (будівля управління), підвал, вхід у підвал, ганки «А», «під А», «а», І, ІІ, ХХVІ, загальною площею 1219,2 кв. м., що знаходяться в [ADDRESS]. Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 26 жовтня 2011 року [PERSON], який діяв від імені її чоловіка [PERSON] по довіреності, посвідченої Поярковою О.Л., віце-консулом Генерального консульства України в Барселоні 11.07.2011 року за реєстром № 570/4/2-1939 уклав на користь [PERSON] договір дарування частини комплексу, нежитлових будівель та споруд. Даний договір було посвідчено державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л. Враховуючи те, що згідно ст. 369 ЦК України вона, як співвласник майна повинна бути повідомлена про відчуження спільного майна подружжя і у випадку її згоди вона повинна була дати письмову згоду, яка мала бути нотаріально посвідчена для вчинення такого правочину, вона такої згоди не давала. Зазначеними незаконними діями [PERSON] грубо порушив її законне право власності на частину у спільному майні подружжя, гарантоване їй чинним законодавством. Згідно з нормами ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ст. 228 ЦК України - правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин укладений [PERSON] є таким, що порушив її конституційне право, передбачене ст. 41 Конституції України, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В зв'язку з порушенням її прав, гарантованих Конституцією України та порушенням норм чинного законодавства відповідачами вона вважає за потрібне звернутись до суду для визнання договору дарування від 26.10.2011 року недійсним та застосування до нього наслідків недійсного правочину. Тому просить визнати недійсним з моменту вчинення договір дарування частини комплексу, нежитлових будівель та споруд від 26.10.2011 року за реєстром № 3-2994, укладеного між [PERSON], який діяв по довіреності , посвідченої Поярковою О.Л., віце-консулом Генерального консульства України в Барселоні 11.07.2011 року за реєстром № 570/4/2-1939 від імені [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований), посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л.; застосувати до сторін цього договору наслідки недійсності правочину - повернути їх у попереднє становище. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та просять його задоволити. В судовому засіданні співвідповідач [PERSON] позов визнає та не заперечує проти його задоволення, вказавши, що дійсно він перебуває в шлюбі з [PERSON] з 26 липня 2003 року, від якого мають двох малолітніх дітей. Перебуваючи в Іспанії, він 11.07.2011 року видав [PERSON], чоловікові його рідної сестри, довіреність на продажу частини комплексу нежитлових будівель та споруд, що знаходяться в [ADDRESS], які належали йому з дружиною з 25.11.2010 року. Він діяв в інтересах їхньої сім'ї. Кошти на придбання вказаного майна вони мали за рахунок продажу 18.11.2010 року земельної ділянки та нежитлової будівлі торгівельного та молодіжно-розважального центру в м. Ладижин Вінницької області, які вчинялися за письмовою згодою його дружини [PERSON] та за рахунок запозичення 15.11.2010 року безвідсоткової позики в 800 000 грн. у [PERSON] На той час їм потрібні були кошти, знайшовся покупець, тому вирішив продати цей об'єкт. Довіреність він видавав на продаж об'єкту, проте [PERSON] свої повноваження перевищив та оформив договір дарування, в якому не була врахована думка його дружини [PERSON] Відповідачі [PERSON], [PERSON], в судові засідання, призначені на 14 лютого 2014 року на 10.00 годин, на 24 лютого 2014 року на 12.00 годин, на 11 березня 2014 року на 12.00 годин, на 19 березня 2014 року на 14.00 годин, на 08 квітня 2014 року на 09.30 годин, на 24 квітня 2014 року на 09.30 годин, та на 19 травня 2014 року на 09.30 годин не з'явилися, причини неявки не відомі, про день та час розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку відповідно до повідомлень в газетах «Черкаський край» № 34-35 (19864-19865) від 30.04.2014 року та «Урядовий кур'єр» № 80 (5209) від 06.05.2014 року. Представник третьої особи Уманської міської державної нотаріальної контори Дашицька Л.Л. в судове засідання не з'явилась, письмово подала заяву за вх.№ 12495 від 30.04.2014 року, в якій вказала, що пояснення, надані раніше нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори у засіданні суду підтримує в повному обсязі, позовні вимоги позивачки визнає в повному об'ємі. Просить розглянути справу без участі представника Уманської міської державної нотаріальної контори, покладаючись на думку суду. В судовому засіданні від 26.02.2013 року Дашицька Л.Л. пояснила, що з позивачем [PERSON] вона знайома, договір дарування від 26.10.2011 року детально не пам'ятає. Даний договір повинна була підписати позивач, але чомусь цього не зробила. Свою згоду на укладення договору позивач не давала, хоча така згода є обов'язковою при укладенні договору дарування. Так як згода дружини ([PERSON]) не була отримана, то договір дарування підлягає розірванню. В довіреності нічого не вказано про договір дарування, якщо довіреність видається для укладення договору дарування, то в ній має бути вказано про те кому дарується майно. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом достовірно встановлено, що 26 жовтня 2011 року [PERSON], який діяв до довіреності, посвідченій віце-консулом Генерального консульства України в Барселоні 11.07.2011 року за реєстром № 570/4/2-1939 від імені [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування 19/1000 частини комплексу, нежитлових будівель та споруд, а саме: громадську будівлю (будівля управління), підвалу, входу у підвал, ганків «А», «під А», «а», І, ІІ, ХХVІ, загальною площею 1219,2 кв. м., що знаходяться по [ADDRESS] Відповідно до ч.4 п.5 даного договору зазначено, що цей договір укладається з витребуванням згоди дружини дарувальника та нею подано заяву, справжність підпису на якій засвідчено Уманською міською державною нотаріальною конторою 26.10.2011 року по р. № 3-2993, яка зберігається у справах Уманської держнотконтори. Згідно з наданими в судовому засіданні від 26.02.2013 року поясненнями нотаріуса, яка посвідчила оскаржуваний договір - заява від дружини дарувальника [PERSON] вона не відбирала й така заява в нотаріальній справі відсутня. Окрім вище зазначеного судом встановлено, що в представника дарувальника не було необхідних повноважень для укладення від його імені договору дарування, оскільки відповідно до змісту довіреності на підставі якої він діяв, представнику було надано право лише на представлення інтересів [PERSON] у випадку укладення договору купівлі-продажу вище зазначеного нерухомого майна. Тобто, представник [PERSON] - [PERSON], відповідно до ст. 241 ЦК України, вчинив правочин з перевищенням наданих йому повноважень, а тому такий правочин має бути визнаний недійсним з даних підстав. Зокрема, в довіреності, на підставі якої діяв [PERSON] при укладенні оскаржуваного правочину зазначено, що [PERSON] уповноважив [PERSON] продати належну йому на праві приватної власності частину комплексу, нежитлових будівель та споруд, що знаходяться по [ADDRESS], за ціною та на умовах на його розсуд, у порядку, передбаченим чинним законодавством із додержанням при цьому вимог та правил. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Сам співвідповідач по справі [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що діяв в інтересах сім'ї, що дійсно він перебуває в шлюбі з [PERSON] з 26 липня 2003 року по даний час, від якого мають двох малолітніх дітей. Перебуваючи в Іспанії, він 11.07.2011 року видав [PERSON], чоловікові його рідної сестри, довіреність на продажу частини комплексу нежитлових будівель та споруд, що знаходяться в [ADDRESS], які належали йому з дружиною з 25.11.2010 року. Кошти на придбання вказаного майна вони мали за рахунок продажу 18.11.2010 року земельної ділянки та нежитлової будівлі торгівельного та молодіжно-розважального центру в м. Ладижин Вінницької області, які вчинялися за письмовою згодою його дружини [PERSON] та за рахунок запозичення 15.11.2010 року безвідсоткової позики в 800 000 грн. у [PERSON] На той час їм потрібні були кошти, знайшовся покупець, тому вирішив продати цей об'єкт. Довіреність він видавав на продаж об'єкту, проте [PERSON] свої повноваження перевищив та оформив договір дарування, в якому не була врахована думка його дружини [PERSON] Наявність коштів у сім'ї [PERSON] підтверджується як договорами купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,2183 га та нежитлової будівлі торгівельного та молодіжно - розважального центру по [ADDRESS], так і договором позики [PERSON] та [PERSON] у [PERSON] 800 000 грн. готівкою від 15.11.2010 року. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне визнати недійсним договір дарування частини комплексу нежитлових будівель та споруд, укладеного 26 жовтня 2011 року [PERSON] який діяв до довіреності, посвідченій Поярковою О.Л. віце-консулом Генерального консульства України в Барселоні 11.07.2011 року за реєстром № 570/4/2-1939 від імені [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований), зареєстрованого в реєстрі за № 3-2994, посвідченого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходить з того, що позивач не є стороною оскаржуваного правочину, а тому вона позбавлена права вимоги повернення майна. Як вбачається зі змісту ст. 216 ЦК України, позов про застосування реституції може заявлятись окремо від позову про визнання правочину недійсним та взагалі є окремою позовною вимогою, що направлена на захист прав власності і застосування реституції як такої, після визнання правочину недійсним є необов'язковим.

Outcome: partial