Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовом до [PERSON], в обґрунтування якого посилалась на те, що на початку березня 2017 року їй стало відомо про те, що за договором дарування, посвідченим 23 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 414, позивач подарувала [PERSON] 8/10 частин житлового будинку № 34, розташованого на земельній ділянці площею 533 м2 за адресою: місто Дніпро, вул. Володимира Моссаковського. Оскільки [PERSON] не вчиняла зазначеного правочину та не має такого наміру, вона просила суд визнати недійсним договір зазначений договір дарування, а також визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34424948 від 23 березня 2017 року, винесеного приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], номер запису про право власності 19605663, номер розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 362414112101. Представник позивача у поданій суду 04 травня 2018 року заяві просив здійснити судовий розгляд даної справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав у ньому викладених. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином у встановленому законом порядку, докази чого наявні в матеріалах справи, тому суд, враховуючи вказані обставини і беручи до уваги, що позивачем надано згоду на розгляд справи в заочному порядку, вважає недоцільним подальше відкладання справи, та на підставі ст. ст. 223, 280 ЦПК України вважає за необхідне провести розгляд справи в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з вимогами п.1), п. 3).ч.1 ст.129 Конституції України одними з основних засад судочинства є:1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 02 грудня 1993 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, належить 8/10 частин домоволодіння з відповідною часткою надвірних прибудов житлового будинку № 34, розташованого на земельній ділянці площею 533 м2 за адресою: місто Дніпропетровськ (Дніпро), вул. К. Цеткін ([PERSON]) (а.с. 10, 11). 23 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 414 був посвідчений договір дарування, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримала у дар 8/10 частин житлового будинку № 34, розташованого на земельній ділянці площею 533 м2 за адресою: місто Дніпропетровськ (Дніпро), вул. К. Цеткін ([PERSON]) (а.с. 12). За цим договором до державного реєстру речових прав на нерухоме майно нотаріусом були внесені відомості про рішення нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 34424948 від 23 березня 2017 року, номер запису про право власності 19605663, номер розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 362414112101. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у справі № 201/8804/17 за клопотанням старшого слідчого СВ Соборного ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області [PERSON], погодженого з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області [PERSON], був накладений арешт на зазначене домоволодіння у звязку із тим, що невідома особа, використовуючи підроблені документи, шахрайським шляхом здійснила переоформлення належного [PERSON] будинку (а.с. 13). Згідно висновку експерта № 1563-18 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 2010/17873/17, від 18 квітня 2018 року на виконання відповідної ухвали суду, підпис від імені [PERSON] в графі «Дарувальник» договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 23 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 414 щодо дарування 8/10 частин домоволодіння № 34 по вул. Володимира Моссаковського у місті Дніпрі, виконаний не [PERSON], а іншою особою. За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування рішення про державну реєстрацію прав та записів про проведену державну реєстрацію прав здійснюється на підставі рішення суду. Оцінюючі усі докази, які були досліджені судом в ході розгляду даної цивільної справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки знайшли підтвердження посилання позивача на те, що нею дійсно не вчинявся оскаржуваний правочин, а спірний договір був підписаний від її імені іншою особою. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, та беручи до уваги результат вирішення справи, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору у розмірі 1280 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved