Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням, в якій вона просить суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , житлова площа якої складає 40,8 кв.м., загальна площа - 67,2 кв.м., наступним чином: виділити їй - [PERSON] у користування кімнати житловою площею 9 кв.м.(в технічному паспорті приміщення 4) і кімнату розміром 12,7 кв.м. (в технічному паспорті приміщення 5), залишити в користуванні відповідача [PERSON] кімнату розміром 19,1 кв.м. (в технічному паспорті приміщення 2), місця загального користування - залишити у спільному користуванні власників. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.12.2020 р., посвідченого державним нотаріусом п`ятої ХМДНК, позивачу - [PERSON] , та відповідачу, її брату - [PERSON] належить на праві власності по ј частки квартири [ADDRESS] після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . Також відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.02.2021 року, посвідченого державним нотаріусом п`ятої ХМДНК, позивачу [PERSON] , і її брату [PERSON] належить на праві власності по ј частки квартири [ADDRESS] після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] . Таким чином, позивачу та відповідачу належить по Ѕ частки квартири [ADDRESS] . В спірній квартира зареєстровані позивачка, відповідач, чоловік позивача - [PERSON] , та її неповнолітні діти - [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Згідно технічного паспорту ізольована квартира [ADDRESS] складається з 3-х кімнат житловою площею 40,8 кв. м, у тому числі 1-а кімната - 19,1 кв. м / на технічному паспорті означена номером 2 /, 2-а кімната розміром 12.7 кв. м / на технічному паспорті означена номером 5 /, 3-я кімната розміром 9,0 кв. м / на технічному паспорті означена номером 4 /; також в квартирі є кухня площею . 8,0 кв. м, вбиральня розміром 1,1 кв. м, ванна кімната площею 2,5 кв. м, коридор площею 8,9 кв. м, вбудована шафа розміром 1, 4 кв. м; квартира обладнана лоджією розміром 9,0 кв. м; загальна площа квартири складає 67,2 кв. м. Між позивачем та відповідачем відсутнє порозуміння з приводу користування квартирою, а саме: через оплату комунальних послуг, тому позивачка вимушена звертатися до суду для визначення цього питання. З урахуванням того, що позивачу та відповідачу належить на праві власності по Ѕ частки квартири [ADDRESS] , житлова площа якої складає 40,8 кв.м, на їхні частки кожному припадає по 20,4 кв. м житлової площі. З урахуванням викладеного, просить суду визначити порядок користування спірною квартирою за адресою: [ADDRESS] ,- та виділити позивачу в користування кімнату розміром 9,0 кв. м / на технічному паспорті приміщення під номером 4 / і кімнату розміром 12,7 кв. м на технічному паспорті приміщення під номером 5 /; відповідачу залишити в користування кімнату розміром 19,1 кв. м / в технічному паспорті приміщення під номером 2 /; міста спільного користування - залишити в спільному користуванні. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.03.2021 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження. 22 квітня 2021 року, представник відповідача [PERSON] - адвокат Дундуков В.В. не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, подав відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі виходячи з наступного. Так, [PERSON] є співвласником Ѕ частини спірної квартири та вважає такий поділ не рівним, та таким, що не відповідає частки його власності в спірній квартирі. Житлова площа квартири складає 40,8 кв.м. та складається з трьох кімнат площею 19,1 кв.м., 12,7 кв.м., 9,0 кв.м. Позивачка просить суду виділити їй у користування дві кімнати площею 12,7 кв.м. та 9,0 кв.м., що перевищує її частку власності в спірній квартирі на 1,7 кв.м., а місця загального користування залишити в спільному користуванні власників. В квартирі також є лоджія, вхід на яку можливий лише через кімнату [ADDRESS] площею 19, 1 кв.м. і яку неможливо використовувати спільно тому, що вихід на неї є тільки через кімнату. Крім того зазначив, що він жодним чином не перешкоджає позивачу проживати та користуватися спірною квартирою. Між сторонами немає предмету спору, та він не порушує права позивача. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25.05.2021 року у справі закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка - [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити, надала відповідні пояснення. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Дундуков В.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволенні позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, вважав, що запропонований позивачкою порядок визначення користування квартирою порушує право відповідача на рівність часток у праві власності, оскільки вона просить суд виділити їй кімнати, які перевищують на 1,7 кв.м. розмір кімнати, які будуть виділені відповідачу. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності та підтримання позовних вимог у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріали справи свідчать, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.12.2020 року, посвідченого державним нотаріусом п`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями по ј частки зазначеного у свідоцтві майна, а саме, квартири [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.02.2021 року, посвідченого державним нотаріусом п`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями по ј частки зазначеного у свідоцтві майна, а саме, квартири [ADDRESS] . Таким чином позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] належить по Ѕ частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.12.2020 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.02.2021 року убачається, що позивачка [PERSON] є власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] . Згідно з технічним паспортом від 08 червня 2006 року квартира [ADDRESS] . складається з трьох кімнат житловою площею 40,8 кв. м., у тому числі 1-а кімната 19,1 кв. м., 2-а кімната 12,7 кв.м., 3-а кімната 9,0 кв.м., кухні площею 8,0 кв. см. Вбиральні 1.1 кв. м., ванної кімнати площею 2,5 кв. м., коридору 8,9 кв.м., вбудованої шафи 1,4 кв. м. Квартира обладнана лоджією 9,0 кв.м. Загальна площа квартири 67,2 кв.м. Висота приміщень 2,60 кв. м. Також, у судовому засіданні позивачка надала на огляд оригінал технічного паспорту, який був замовлений нею у 2021 році, який був оглянутий у судовому засіданні та звірений з технічний паспортом від 08.06.2006 року, які були повністю ідентичні за розмірами квартири, самочинних перебудов не було встановлено. Відповідно Довідок про реєстрацію місця проживання від 19.02.2021 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] , [INFO] , який є чоловіком позивача, неповнолітні діти позивача - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , сама позивачка - [PERSON] , [INFO] та відповідач у справі - [PERSON] , [INFO] . Через те, що між позивачем та відповідачем відсутнє порозуміння з приводу користування спірною квартирою, а саме через оплату комунальних послуг, позивачка була вимушена звернутись до суду з даним позовом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до частини першої статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 06 лютого 2019 року у справі № 521/18161/15ц та від 11 лютого 2019 року№ 712/1936/16 ц. Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Рішення суду як найважливішій акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим майна зберігається, суд виділяє у користування сторін частину майна у натурі, що співмірна розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Квартира, яка є спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Наявність окремої ізольованої кімнати є обов`язковою умовою лише при виділі в натурі частки співвласників. Якщо виділ частки в натурі неможливий з технічних причин, тоді встановлюється порядок користування житлом незалежно від наявності чи відсутності окремих ізольованих кімнат, оскільки право власності є непорушним і при рівних умовах (частках) один із співвласників не може мати більше прав на спільне майно ніж інші співвласники. Розглядаючи дану справу, суд дійшов висновку про наявність підстав для встановлення порядку користування квартирою, який запропонував позивач. У цій справі спір стосується не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному співвласнику ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 639/2184/16-ц (провадження № 61-15936св18). Порядок користування спірною квартирою, який просить визначити [PERSON] , відповідає її частці у праві власності на квартиру, та не призведе до порушення прав відповідача, виходячи з розміру належної йому частки у спірному майні, а також того факту, що різниця у виділених у користування сторонам кімнатах у розмірі 1,3 кв.м. є незначним розміром від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16-ц та від 19 лютого 2020 року у справі № 755/12779/17. Виділення позивачу за запропонованим ним варіантом встановлення порядку користування квартирою жилої кімнати [ADDRESS] площею 9,0 кв.м. та кімнати за № 5 площею 12,7 кв.м. не збільшує належну їй частку жилої площі в розмірі 20,4 кв.м., а виділення відповідачу житлової кімнати площею 19,1 кв.м. за № 2 не зменшує належну йому частку жилої площі в розмірі 20,4 кв.м., що не свідчить про невідповідність варіанту порядку користування спірною квартирою інтересам всіх співвласників. Оскільки предметом спору у цій справі є встановлення користування квартирою, тому суд з урахуванням встановлених обставин встановлює відповідний порядок. З огляду на викладене, позов [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування житлом підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved