Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 11 лютого 2015 року в задоволенні апеляційної скарги [PERSON] - відмовлено. Апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25.11.2014 року в частині задоволення позову [PERSON] про стягнення із [PERSON] на її користь втраченого заробітку в сумі 85414,00 гривень - скасувати та ухвалити в цій частині рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.07 2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області в частині, що не скасована апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Рівненської області від 11.02.2015 року, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08.04.2015 року - залишено без змін. Вказує, що на підставі рішення 17.03.2015 року Рівненським міським судом було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на її користь у рахунок відшкодування завданої каліцтвом матеріальної шкоди в сумі 17 768,26 грн., 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 300 грн. витрат на правову допомогу, що понесені нею та належним чином підтверджені. Державним виконавцем було відкрито виконавче провадження та належним чином повідомлено відповідача. Вказує, що на сьогоднішній день [PERSON] не було відшкодовано позивачу жодної суми грошових коштів. Загальна сума боргу становить 20 068.26 грн. Листом Рівненського міського відділу державної виконавчої служби, вих. №15439 від 11 квітня 2017 року державним виконавцем неодноразово виносилася Постанова про привід боржника, а саме: 18.11.2015 року та 02.08.2016 року. Відповідач на жодні звернення не реагує та не виконує рішення суду. Враховуючи, те що станом на 04 травня 2017 року кошти в сумі 20068,26 грн. відповідно до рішення суду та виконавчого листа на її рахунок не надійшли, тому вона змушена звернутись до суду. Представник позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, де вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, де вказав, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 11 лютого 2015 року в задоволенні апеляційної скарги [PERSON] - відмовлено. Апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25.11.2014 року в частині задоволення позову [PERSON] про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] втраченого заробітку в сумі 85414,00 гривень - скасовано та ухвалено в цій частині рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.07 2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області в частині, що не скасована апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Рівненської області від 11.02.2015 року, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08.04.2015 року - залишено без змін. На підставі рішення від 17.03.2015 року Рівненським міським судом було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок відшкодування завданої каліцтвом матеріальної шкоди в сумі 17 768,26 грн., 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 300 грн. витрат на правову допомогу, що понесені нею та належним чином підтверджені. Державним виконавцем було відкрито виконавче провадження. Листом Рівненського міського відділу державної виконавчої служби, вих. №15439 від 11 квітня 2017 року державним виконавцем неодноразово виносилася Постанова про привід боржника, а саме: 18.11.2015 року та 02.08.2016 року. Станом на 04 травня 2017 року кошти в сумі 20068,26 грн. відповідно до рішення суду позивачу не надходили. Відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно із ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. За таких обставин суд вважає, що у позивача є право на звернення до суду про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних. Фактично право позивача порушене і, це порушення триває по цей день, а відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, оскільки існують грошові зобов'язання, то відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України кредитор має право нараховувати 3 % та інфляційні до повного його виконання. На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог повністю. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved