Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона з 11 січня 2011 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON], який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2015 року по справі № 127/4833/15-ц було розірвано. В період шлюбу у них [INFO] року народився син [PERSON]. Позивач зазначає, що відповідач в період шлюбу вихованням сина та його утриманням не займався, в зв'язку з чим вона звернулась до суду з позовними заявами про стягнення з нього аліментів на її утримання до досягнення сином трирічного віку та про стягнення аліментів на утримання сина до досягнення ним повноліття. Після цього стосунки у неї з відповідачем ще більше погіршились, відповідач вважав, що загальний розмір коштів на її утримання та утримання сина, є для нього досить значним і вона винна в цьому. Після цього відповідач взагалі перестав цікавитись успіхами та здоров'ям сина, не приходив до нього. Також позивач зазначає, що 02 червня 2015 року, у вечірній час, перебуваючи на трамвайній зупинці «БК «Зоря» в м. Вінниці, відповідач, будучи у стані сп'яніння, побачив її з сином і влаштував сварку, під час якої він намагався видерти у неї сина для того, щоб завдати йому фізичного болю за те, що той нібито сказав щось в його бік. Вона заступилась і не дала цього зробити, в результаті чого відповідач в присутності сина спричинив їй тілесні ушкодження. Таким чином, в результаті її дій, спрямованих на захист сина, відповідач був позбавлений можливості жорстокого поводження з сином. За вчинення вказаного кримінального правопорушення вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2015 року у справі № 127/15209/15-к [PERSON] було визнано винним та призначено покарання. З того часу відповідач взагалі втратив будь-який інтерес до сина і під час випадкових з нею зустрічей навіть не запитував про нього. Отже, майже п'ять років вони з відповідачем проживають окремо і весь цей час відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню сина, не цікавиться його здоров'ям, не слідкує за його навчанням. За вказаних обставин позивач просить суд ухвалити рішення, яким позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO], та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати. Учасники справи в судове засідання не з'явились, однак попередньо подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі, при цьому позивач [PERSON] в поданій заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, відповідач [PERSON] в поданій заяві зазначив, що позовні вимоги визнає, а представник третьої особи - [PERSON] в поданій заяві зазначила, що підтримує висновок Органу опіки та піклування Вінницької міської ради. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести підготовче засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думки учасників справи, викладені у поданих до суду письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 3 статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Стаття 165 СК України визначає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] з 11 січня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2015 року по справі № 127/4833/15-ц було розірвано, що підтверджується ксерокопією вказаного рішення (а.с. 12). В період шлюбу в сторін по справі [INFO] року народився син [PERSON], батьком якого в свідоцтві про його народження серії [NUMBER] від 28.02.2012 року записаний відповідач по справі [PERSON], що підтверджується ксерокопією вказаного свідоцтва (а.с. 5). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2013 року по справі № 127/29000/13-ц з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі по 400,00 грн. щомісячно, до досягнення сином трирічного віку та на утримання сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі по 400,00 грн. щомісячно, до досягнення сином повноліття, що підтверджується ксерокопією вказаного рішення (а.с. 10-11). Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2015 року по справі № 127/15209/15-к [PERSON], [INFO], було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді 100 (ста) годин громадських робіт. Так, вказаним вироком встановлено, що: «02 червня 2015 року біля 18:10 год. [PERSON] перебував на трамвайній зупинці «БК Зоря», розташованої поблизу будинку [ADDRESS], і помітив свою колишню дружину [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] В ході розмови на ґрунті між особистих неприязних відносин між ними виникла суперечка, яка переросла у сварку. Під час конфлікту, що виник, [PERSON] намагався забрати малолітню дитину з собою, а [PERSON] дитину не віддавала. Після цього у [PERSON] виник умисел, направлений на заподіяння [PERSON] тілесних ушкоджень. Реалізовуючи свій злочинний умисел, [PERSON], показуючи свою явну фізичну перевагу, умисно наніс два удари кулаком в область обличчя [PERSON], а коли та впала на землю, наніс ще декілька ударів ногою в область тулуба. Внаслідок вказаних дій [PERSON] у [PERSON] виникли згідно з висновком судово-медичної експертизи № 714 від 03.06.2015 р. тілесні ушкодження у вигляді забитої рани лобної ділянки, синців у правій скронево-лобній ділянці і на межі лівої сідниці зі стегном, які виникли від дії тупого твердого предмету і відносяться до легких тілесних ушкоджень», що підтверджується ксерокопією вказаного вироку (а.с. 13-14). З ксерокопії довідки № 10735, виданої ТОВ «ЖЕО» від 25.10.2018 року, вбачається, що син сторін по справі [PERSON], [INFO], зареєстрований та проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). З ксерокопії довідки № 429, виданої КЗ «Навчально-виховний комплекс ЗОШ І-ІІІ ступенів - гімназія № 6 Вінницької міської ради» від 23.10.2018 року вбачається, що за період навчання [PERSON], [INFO], в даному навчальному закладі, навчанням дитини займається лише його мати [PERSON] Вона забезпечує дитині належні матеріальні та педагогічні умови для фізичного, морального й духовного розвитку (а.с. 15). Позивач по справі [PERSON] працює з 06.09.2018 року в ФОП [PERSON] на посаді пакувальниці з окладом 3723 грн., що підтверджується ксерокопією довідки від 22.10.2018 року за № 1 (а.с. 17). Згідно ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки та піклування Вінницької міської ради 01 березня 2019 року надав письмовий висновок № 01-00-011-10620 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 150 СК України закріплюється обов'язок батьків виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати до самостійного життя та поважати її. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 цього Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Крім того, в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Тому зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Викладені обставини та підтверджуючі їх докази свідчать про те, що відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки відносно свого малолітнього сина [PERSON], передбачені ст.ст.150-155, 180 СК України, а саме: його матеріально не утримує, не цікавиться навчально-виховним процесом сина, розвитком та станом його здоров'я, переклавши виконання своїх обов'язків на матір дитини - [PERSON]Крім того, перешкод у спілкуванні з дітьми відповідачу ніхто не чинив і не чинить, але він свідомо не цікавляться життям свого сина. Аналізуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що відповідач по справі [PERSON] тривалий час не виконує своїх обов'язків по вихованню й утриманню свого малолітнього сина [PERSON],свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, що відповідно до ст.164 СК України дає суду законні підстави для задоволення позову. Крім того, відповідно до абзацу 3 пункту 24 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що також дає суду законні підстави для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved