Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до Берегівського районного суду з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу [PERSON] та реєстраційна служба Берегівського районного управління юстиції про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності. Позов мотивований тим, що 11.02.2012 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку за адресою [ADDRESS], а на момент укладення договору у будинку проживали позивачка [PERSON] та її малолітній син [PERSON], [INFO]. Вони не знали про укладення даного договору та вважають, що так як перед його укладенням не було дано висновок органу опіки і піклування щодо можливості відчуження будинку, тому він є недійсним і реєстрація права власності за відповідачкою підлягає скасуванню. Позивачка у судове засідання не з'явилась, однак подала заяву, згідно з якою просила справу розглянути за її відсутності, за участю її представника [PERSON] Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, і додатково пояснив, що посилання відповідачки у запереченні на судову практику Вищого спеціалізованого суду України з рогляду цивільних та кримінальних справ є неправильною, так як прецедентне право не є джерелом права в українській правовій системі, і вказівки на те, що діти, права яких порушено, є далекими родичами особи, яка здійснила відчуження нерухомості, неправильно, так як законом гарантуються права дітей незалежно від ступеню їх родинного зв'язку. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у запереченні. Представник відповідачки [PERSON] підтримав позицію своєї довірительки та пояснив, що посилання позивачки у позові на ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» є невірним, так як право власності є непорушним, померла [PERSON] мала повне право розпоряджатися своєю власністю, а законом передбачено тільки попередній дозвіл органу опіки та піклування для договорів, які укладуються батьками дітей, а не їх іншими родичами. Треті особи у судове засідання не з'явились, подали до суду листи, згідно яких просили провести судовий розгляд за їх відсутності. Заслухавши пояснення учасників розгляду, перевіривши письмові матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування. 11 лютого 2012 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 966, відповідачка отримала в подарунок від своєї бабки [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-8). Будинок за вказаною адресою зареєстрований на праві власності за [PERSON] (а.с. 12). Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У свою чергу, згідно з частинами другою, третьою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Системний аналіз положень статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статей17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності або право на користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх. Чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того, чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, неповнолітні, якщо власник не є їх батьками або ж особою, яка їх замінює. З урахуванням того, що малолітній син позивачки є правнуком колишньої власниці будинку [PERSON], а не її дитиною, то вона могла розпоряджатися належним їй на праві власності житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами без попереднього дозволу органу опіки та піклування на проведення його відчуження. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Крім того, у даній справі не ставилося питання щодо виселення дітей, таким чином, вони як раніше проживали у будинку, так і наразі там проживають, тобто їхнє право проживання не є порушеним. За таких обставин позов є безпідставним та у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed