Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та усунення перешкод у користуванні власністю. Посилалась на те, що 20 січня 2001 року між нею та [PERSON] зареєстрований шлюб. В період шлюбу, а саме, 13 липня 2005 року ними набуте майно, а саме, нежитлова будівля кафе, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 154,8 кв.м. Крім того, в цей же час вони придбали у власність земельну ділянку площею 0,0305 га, кадастровий № 5324087700:00:006:0010 за адресою: [ADDRESS] . Вказане майно набуте ними за спільні кредитні кошти, а 21 жовтня 2009 року передано в іпотеку як додаткове забезпечення кредитних зобов`язань за кредитним договором, укладеним її чоловіком з ПАТ «МТБ Банк». Починаючи з грудня 2019 року відповідач перестав допускати її у приміщення, що порушує її права. Вважає, що оскілки нежитлові приміщення та земельна ділянка були придбані під час перебування у шлюбі, вони підлягають поділу між нею та відповідачем. Враховуючи вказане, просила визнати земельну ділянку площею 0,0305 га, кадастровий № 5324087700:00:006:0010 за адресою: [ADDRESS] та нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] , що складаються з приміщення кафе площею 154,8 кв.м об`єктом спільної сумісної власності нею право власності на Ѕ (одну другу) частину земельної ділянки площею 0,0305 га, кадастровий № 5324087700:00:006:0010 за адресою: [ADDRESS] та право власності на Ѕ (одну другу) частину нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] , що складаються з приміщення кафе площею 154,8 кв.м, судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області від 12 лютого 2020 року було відкрите провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 76). \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 12 серпня 2020 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 188, 189). \~\~\~\~\~\~ \~\~ \~ \~ \~ \~Представник позивача адвокат Білонучкіна Т.П. в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та зазначила, що в прохальній частині позову містяться описки, а тому просила визнати земельну ділянку площею 0,0305 га, кадастровий № 5324087700:00:006:0010 за адресою: [ADDRESS] та нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] , що складаються з приміщення кафе площею 154,8 кв.м об`єктом спільної сумісної власності нею право власності на Ѕ (одну другу) частину земельної ділянки площею 0,0305 га, кадастровий № 5324087700:00:006:0010 за адресою: [ADDRESS] та право власності на Ѕ (одну другу) частину нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] , що складаються з приміщення кафе площею 154,8 кв.м, судові витрати покласти на відповідача. Представник відповідача адвокат Марченко Г.І. у відзиві на позов зазначила, що дійсно між позивачем та відповідачем виник конфлікт, пов`язаний із порядком користування спірним майном. Протягом тривалого часу відповідач не надавав дружині ключі від приміщення, вважаючи, що вона невірно розуміє порядок його експлуатації, а тому він погоджується з позовом та вважає за можливе провести поділ спірного майна у тому порядку, як бажає позивач (а.с. 154-156). В судове засідання представник відповідача не прибула, раніше надала через канцелярію суду заяву про визнання відповідачем позову та слухання справи за її відсутність (а.с. 193, 193). Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» адвокат Мирко Р.О. в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову. Раніше надав письмові пояснення, в обґрунтування яких вважав позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що являє собою формальний характер, який містить в собі характер недобросовісної поведінки учасників цивільного обороту з метою уникнення сплати боргу перед ПАТ «МТБ Банк» за кредитним договором, який укладено 02 червня 208 року між ВАТ «Морський Транспортний банк», правонаступником якого став ПАТ «Марфін Банк», а пізніше ПАТ «МТБ Банк», та фізичною особою-підприємцем [PERSON] . З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором укладено договір іпотеки від 21 жовтня 2009 року, в який внесено зміни та доповнення у зв`язку із змінами та доповненнями до кредитного договору, на підставі якого було передано в іпотеку майно, яке просить поділити позивач. До того ж, вважає, що спірне майно було придбано не за спільні кошти подружжя, а за кредитні кошти. Позивач не надала жодного доказу на підтвердження того, що дане нерухоме майно придбавалося за спільні кошти і при цьому, позивач брала хоч якусь участь у його придбанні. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 8 сімейного кодексу України та главою 26 книги третьої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено,\~що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 20 січня 2001 року (а.с. 80). В період шлюбу сторони придбали земельну ділянку площею 0,0305 га, кадастровий № 5324087700:00:006:0010 за адресою: [ADDRESS] , яка відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки ВСХ № 062665, що посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Москівецвцем В.А. 22 травня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 1768, належить [PERSON] . На підставі вказаного договору [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку від 09 жовтня 2007 року, серія бланку ЯГ № 664165, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010754600391. Крім того, в період шлюбу сторони придбали нежитловий об`єкт кафе площею 154,8 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що на ім`я [PERSON] . Щербанівською сільської радою видано свідоцтво про право власності [NUMBER] від 24 липня 2009 року (а.с.15-56). З матеріалів справи вбачається, що 02 червня 2008 року між ВАТ «Морський Транспортний банк» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено кредитний договір №00308/Р у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на суму 1444620,00 доларів США та наступні цілі: 14000000,00 доларів США на придбання нежитлового приміщення загальною площею 748,6 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] та 44620,00 доларів США страхових платежів з 02 червня 2008 року і терміном погашення по 01 червня 2009 року включно зі сплатою 13% річних. Згідно умов п. 3.2.3.2., п. 3.2.3.3., п. 3.2.3.4., п. 3.2.3.5., п. 3.2.3.6., п. 3.2.3.7. кредитного договору, строк дії кредитного договору продовжується до 01 червня 2015 року. 23 квітня 2009 року, 01 вересня 2009 року, 01 вересня 2010 року, 18 листопада 2011 року, 20 вересня 2012 року та 17 жовтня 2013 року були внесені зміни до кредитного договору № 00308/Р від 02 червня 2008 року в частині зміни графіку та валюти кредитування, замість доларів США на національну валюту гривню (а.с.157-167). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Морський транспортний банк» та [PERSON] укладено договір іпотеки № 00859-СР від 21 жовтня 2009 року, на підставі якого було передано в іпотеку: кафе загальною площею 154,8 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.89-92). Також, до Іпотечного договору, у зв`язку з внесенням змін та доповнень до Кредитного договору, було укладено Договори про внесення змін та доповнень від 29 грудня 2009 року, 02 вересня 2010 року, 18 листопада 2011 року та 20 вересня 2012 року (а.с.93-102). Згідно з рішенням загальних зборів акціонерів (протокол №36 від 08 липня 2010 року) назву та тип ВАТ «Морський транспортний банк» змінено на ПАТ «Марфін Банк». Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів (протокол №56 від 28 грудня 2017 року) назву ПАТ «Марфін Банк» змінено на ПАТ «МТБ Банк». ПАТ «МТБ Банк» є правонаступником по всіх правах та зобов`язаннях ПАТ «Марфін Банк». У зв`язку з неналежним виконанням обов`язків [PERSON] за укладеним договором, банк звернувся з позовом 17 квітня 2014 року до ФОП [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 00308/Р від 02 червня 2008 року у розмірі 11658187,15 грн. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 01 вересня 2015 року позов банку задоволено в повному обсязі та стягнуто солідарно з ФОП [PERSON] та [PERSON] заборгованість у розмірі 11658187,15 грн. (справа № 554/5323/14-ц). Рішенням Полтавського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року по вказаній справі рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 01 вересня 2015 року змінено в частині розміру заборгованості за кредитом та розподілу судових витрат. Зменшено стягувану з ФОП [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором № 00308/Р від 02 червня 2008 року заборгованість з 11 658 187 грн. 15 коп. до 11 097 238 грн. 67 коп., що складається з: заборгованості за кредитом в сумі 8\~688 949 грн. 88 коп., заборгованості за відсотками в сумі 1\~706 068 грн. 83 коп., пені за прострочення виконання зобов`язань в сумі 702 219 грн. 96 коп. (а.с.103-108). Позивач стверджує, що починаючи з грудня 2019 року відповідач перестав допускати її у приміщення, що порушує її право власності. Представник відповідача у відзиві на позов вказане визнала та зазначила, що дійсно між позивачем та відповідачем виник конфлікт, пов`язаний із порядком користування спірним майном. Протягом тривалого часу відповідач не надавав дружині ключі від приміщення, вважаючи, що вона невірно розуміє порядок його експлуатації, а тому він погоджується з позовом та вважає за можливе провести поділ спірного майна у тому порядку, як бажає позивач. Оскільки спірне нерухоме майно придбано сторонами в період шлюбу, то воно є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. З роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму ВС України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Пунктом 30 вказаної вище Постанови передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідністю взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст.65 СК України. Згідно ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до\~ст.\~64\~СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно ст. 68 СК України\~\~розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники, відповідно до вимог ст. 370 ЦК України мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу. Згідно ст.\~372\~ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У ст. 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2019 року по справі № 522/17048/15-ц, перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії банку, як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже, доводи ПАТ «МТБ Банк» про те, що при винесенні рішення буде порушено його право, як іпотекодержателя, є безпідставними, оскільки після визнання за позивачем права власності на частину спірного нерухомого майна іпотека не припиняється, оскільки позивач набуває статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки. Таким чином, суд вважає, що позивач правомірно звернулася до суду з позовом про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, та яка разом з тим перебуває в іпотеці. В результаті поділу право спільної сумісної власності сторін на земельну ділянку площею 0,0305 га, кадастровий № 5324087700:00:006:0010 та нежитлові приміщення кафе площею 154,8 кв.м припиняється. Позивачем не заявлена вимога про усунення перешкод у користуванні власністю, а тому суд її не вирішує. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно\~\~ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки належить стягнути судові витрати пропорційно задоволених вимог, та стягнути судовий збір у розмірі 3620 грн. 00 коп.

Outcome: approved