Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування частини квартири недійсним. Мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2016 року, яке набуло чинності, визнано недійсним розпорядження № 15237 від 05 листопада 1997 року відділу приватизації державного житлового фонду Харківської районної в м. Києві державної адіміністрації про передачу квартири [ADDRESS] з державного житлового фонду у приватну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та визнано свідоцтво про право власності на вказане житло недійсним. 25 жовтня 2013 року її син [PERSON] згідно договору дарування подарував їй ? частки вказаної квартири, проте враховуючи рішення суду, яким визнано недійсним розпорядження № 15237 від 05 листопада 1997 року відділу приватизації державного житлового фонду Харкіської районної в м. Києві державної адімінфтрації про передачу квартири [ADDRESS] з державного житлового фонду у приватну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та визнано свідоцтво про право власності на вказане житло недійсним, вважає недійсним оспорюваний договір дарування частини квартири недійсним. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: визнати недійсним договір дарування ? частки квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 25 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіною М.А. й зареєстрованому в реєстрі № 1194,а відповідач їх визнав. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2016 року, яке набуло чинності, визнано недійсним розпорядження № 15237 від 05 листопада 1997 року відділу приватизації державного житлового фонду Харкіської районної в м. Києві державної адіміністрації про передачу квартири [ADDRESS] з державного житлового фонду у приватну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та визнано свідоцтво про право власності на вказане житло недійсним (а.с.5-7). 25 жовтня 2013 року [PERSON] згідно договору дарування подарував позивачці ? частку вказаної квартири (а.с.9-10). Враховуючи рішення суду, яким визнано недійсним розпорядження № 15237 від 05 листопада 1997 року відділу приватизації державного житлового фонду Харківської районної в м. Києві державної адімінфтрації про передачу квартири [ADDRESS] з державного житлового фонду у приватну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та визнано свідоцтво про право власності на вказане житло недійсним, суд вважає як наслідок недійсним оспорюваний договір дарування частини квартири. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. (ч.1 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, порушення яких судом не встановлені. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК України). У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю (ч.1 ст. 216 ЦК України). Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недйцсним з моменту його вчинення ( ч.1 ст. 236 ЦК України). Зважаючи на спірні правовідносини, положення ч. 1 ст. 215, ч.1 ст. 203 ЦК України, суд вважає за необхідне визнати оспорюваний договір недійсним. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved