Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до Лисичанського міського суду із позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, третя особа - Служба у справах дітей Лисичанської міської ради у Луганській області. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 22.10.2009 р. за її ініціативи. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина проживала разом із дитиною [ADDRESS]. Після початку проведення АТО виїхали із дитиною до м. Києва і проживають [ADDRESS]. З моменту припинення стосунків з відповідачем по теперішній час, батько не бачив сина жодного разу. Жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав і не надає, не піклується про її фізичний і духовних розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». 01.03.2016 вона уклала шлюб із громадянином США [PERSON] і збирається поїхати до США із дитиною. 08.12.2016 р. Лисичанським міським судом винесено рішення № 415/4706/16-ц починаючи з червня 2015 р. надано дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька. У зв'язку з вищенаведеним вона звернулася з даною позовною заявою до суду, у якій просила суд позбавити [PERSON], батьківських прав у відношенні його сина [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю та відсутністю позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Щодо ухвалення заочного рішення, згода не надавалась. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв про відкладення справи від нього не надходило. Представнику третьої особи в телефонному режимі повідомив про те, що він проти позбавлення його батьківських прав та не може бути присутнім в суді, у зв'язку з відсутністю у нього належних особистих документів та бажає спілкуватися з сином, але мати позивача заперечує проти спілкування онука з батьком. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надана до суду письмову заяву в якій просила справу розглядати за відсутністю їх представника та заву № 1038 від 27.11.2017 року, згідно з якою Служба у справах дітей Лисичанської міської ради на теперішній час не має можливості надати висновок органу опіки та піклування, у зв'язку з недостатністю та необґрунтованістю доказів, які мають істотне значення для позбавлення відповідача батьківських прав. Суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. З матеріалів справи встановлено, що згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого 21.12.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Луганської області, [INFO] року народився [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис № 1017. Батьком дитини записаний [PERSON], матір'ю дитини записана [PERSON]. Отже судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір'ю дитини [PERSON], [INFO], відносно якого ставиться питання про позбавлення батьківських прав відповідача - [PERSON]. Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу того, що позивач вважає, що відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків, у зв'язку з чим просила суд позбавити [PERSON], батьківських прав у відношенні його сина [PERSON], [INFO]. Відповідач не визнає позовні вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 22.02.2011 року виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Луганської області шлюб між чоловіком [PERSON] і дружиною [PERSON] розірвано, про що складено актовий запис №361 від 22.10.2009 р. Після реєстрації розірвання шлюбу прізвище її - [PERSON]. Вирішення питання стосовно місця проживання дитини [PERSON], [INFO], після розірвання шлюбу, зареєстрованого між [PERSON] і [PERSON], судом не вирішувалося, договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, між позивачем та відповідачем не укладався. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Водночас, згідно з свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 01.03.2016 р. виданого Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві [PERSON] та [PERSON] 01.03.2016 зареєстрували шлюб, про що складено актовий запис №318. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - Нед, та в позовній заяві зазначено, що проживає на сьогоднішній день разом із дитиною у місті Києві, втім належних та допустимих доказів з відповідного органу на підтвердження факту проживання разом із дитиною у місті Києві суду позивачем не надано. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У зв'язку з цим необхідно звернутися до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме в розумінні пункту 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її сімейного життя. Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden) від 27.11.1992 р., статус рішення - остаточне), і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen. v. Norway) від 07.08.1996 р., статус рішення - остаточне). Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язанні виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 15, 16. Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Належних та допустимих доказів ухилення відповідачем [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків, позивачем не надано взагалі. Посилання позивача на довідку № 149 від 13.11.2017 р., наданою Алчевською інформаційно-технологічною гімназією [PERSON], згідно з якою батько у вихованні сина [PERSON], учня 4-А класу участі не приймає, не цікавиться успіхами сина, не відвідує батьківські збори, суд не приймає до уваги з огляд на наступне. Втім з даної довідки вбачається, що вона видана та містить печатку закладу Тимчасово окупованої території України, які тимчасово не здійснюють свої повноваження. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Виключення становлять справи окремого провадження щодо встановлення факту смерті та факту народження. Так, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України (Інформаційний лист ВССУ України про окремі питання застосування Закону України від 4 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України»). За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги не підтверджено належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed