Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, в якому просить відшкодувати їй шкоду, заподіяну незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів державної влади, шляхом зобов`язання Держави Україна надати їй благоустроєне житло в місті Києві або в місті Одесі відповідно до встановлених законодавством України норм. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що Держава Україна грубо порушила конституційне право позивачки на житло, виселивши її разом з батьками 26 квітня 2007 року з житла за адресою [ADDRESS] , в якому позивач була зареєстрована разом з батьком [PERSON] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.05.2021 року дану справу передано до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду за підсудністю. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2021 року позовну заяву прийнято в провадження та по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 10.12.2021 року. 08.12.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] , посилаючись на необгрунтованість позову, оскільки будь яких винних дій прокуратури по відношенню до позивача не зазначено. У судове засідання 10.12.2021 року учасники справи не з`явилися, про час, дату і місце судового засідання повідомлені належним чином, позивач раніше подала заяву, якою просила закінчити розгляд справи за її відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши\~ та проаналізувавши\~ матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживала разом зі своїм батьком [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] за місцем служби [PERSON] , що свідчить з довідки від 14.06.2005 року №59 редакції газети «Слава і честь» МО України. Також, із відкритих джерел вбачається, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.01.2011 року справа № 2-455/11, в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про зобов`язання забезпечити жилим приміщенням відмовлено повністю. Суд виходив з того, що приміщення типографії, де раніше був зареєстрований позивач [PERSON] за юридичною адресою військової частини № [NUMBER] , не є житловим будинком. Посилання позивачів на статтю 110 Житлового кодексу Української РСР є безпідставними, оскільки відселення з майданчику забудови не проводилось. Крім того, позивач [PERSON] із своєю родиною, фактично не проживав за адресою: [ADDRESS] , а лише був там зареєстрований в порядку, передбаченому Положенням «Про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України», затвердженим наказом Міністра оборони України від 03.02.1995 року № 20, яке діяло на той час. Також, судом встановлено, що за інформацією квартирно-експлуатаційного відділу Південного оперативного командування, станом на жовтень 2006 року, у списках сімей Одеського гарнізону, потребуючих поліпшення житлових умов [PERSON] , не перебуває, так само як і на квартирному обліку по місцю реєстрації в Приморській районній адміністрації Одеської міської ради (лист Управління капітального будівництва Одеської міської ради № 514/с від 26.10.2006 року). Крім того, на час розгляду справи судом, позивачі за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровані, а тому, на підставі ст. 39 Житлового кодексу Української РСР, мають право на отримання житла для поліпшення житлових умов за рахунок держави по місцю постійного мешкання, а не в будь-якому іншому населеному пункті України. Таким чином, суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивачів про забезпечення Державою Україна в особі Кабінету Міністрів України [PERSON] і його родини з п`ятьох осіб благоустроєним жилим приміщенням в місті Одеса. Докази скасування даного рішення суду відсутні. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, суд вбачає, що обставини, на які посилається позивач в своєму позові, вже були предметом розгляду в суді і їм судом надана належна оцінка, яка свідчить про безпідставність позову [PERSON] . Крім того, статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У свою чергу, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплює ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. З наявних матеріалів справи не вбачається, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами застосування до неї заходів, передбачених ч. 1 ст. 1176 ЦК України та ст. 1 Закону України «По порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а відтак [PERSON] не має права на відшкодування шкоди із застосуванням ст. 1176 ЦК України та ст. 1 зазначеного Закону. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 ЦК України). Так, ст.ст. 1173, 1174 ЦК України передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, ці правові норми передбачають, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їхньої вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди. Отже, на відміну від загальної норми (ст. 1166 ЦК України), яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювана шкоди), спеціальні норми (ст.ст. 1173, 1174 ЦК України) допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів. За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. При цьому, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає в тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Зважаючи на викладене, позивач має довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювана шкоди є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Водночас, [PERSON] в позовній заяві взагалі не порушує питання неправомірності (протиправності) дій відповідачів відносно неї, наявності шкоди, спричиненої саме відповідачами, та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що також виключає можливість відшкодування моральної шкоди на підставі ст.ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed