Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозоволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька та дозволу на оформлення документів. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що з 30 травня 2012 року з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Проте шлюбно-сімейні відносини між ними не склалися, з 2015 року зв'язок з чоловіком втратила, місце його знаходження їй невідомо. Дитина проживає з нею та часто хворіє застудними хворобами, за рекомендацією лікарів потребує періодичного перебування на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню її світогляду та вплине на її духовний розвиток, проте реалізувати таку можливість не може через ненадання згоди на виїзд за кордон дитини батьком, оскільки його місцезнаходження не відоме. У зв'язку з вищевикладеним, просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд разом із сином [PERSON], [INFO] за кордон без згоди батька дитини до повноліття дитини та дозволити їй оформлювати документи для тимчасового виїзду малолітнього сина за межі України до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що малолітній [PERSON] часто хворіє застудними захворюваннями, а тому за рекомендаціями лікарів йому необхідно періодично відпочивати на морі. Позивач має намір виїхати для оздоровлення з малолітнім сином до Болгарії або до Криму, проте такої можливості не має, так як відсутній дозвіл батька на виїзд малолітньої дитини за кордон. Коли саме позивач [PERSON] має намір їхати за кордон не знає та остання путівку на море не купувала. Просить надати дозвіл на виїзд за кордон до досягнення дитиною повноліття, щоб всякий раз коли матиме намір поїхати з сином на відпочинок не було необхідності звертатися до суду з вказаним позовом. Представник третьої особи органу опіки та піклування П'ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Кошовецька О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, вважає, що виїзд малолітнього [PERSON], [INFO] у супроводі матері відповідатиме інтересам дитини, тому проти задоволення позову не заперечують. Відповідач [PERSON] двічі підряд в судові засідання 23.11.2016 року та 06.12.2016 року не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про отримання судової повістки/а.с.39,40/, причину неявки до суду не повідомив, заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надходила. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, оскільки відповідач у судове засідання не з'явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у зв'язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Як вбачаєтсья з матеріалів справи та встановлено судом, сторони [PERSON] та [PERSON] з 30 травня 2012 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб/а.с.5/. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження/а.с.6/. Відповідно до довідки Івашинівської сільської ради П'ятихатського району Дніпропетровської області № 408 від 26.08.2016 року малолітній [PERSON], [INFO] проживає разом з матір'ю [PERSON] /а.с.8/, місцезнаходження відповідача [PERSON] на теперішній час невідомо, про що свідчить копія довідки П'ятихатського ВП ДзВП ГУНП в Дніпропетровській області від 19.08.2016 року/а.с.7/. Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У статтях 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, у відповідності до своїх процесуальних обов'язків що передбачені ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження необхідності оздоровлення дитини за кордоном, не зазначила конкретну країну до якої просить надати дозвіл на виїзд без згоди батька, не вказала проміжок часу на який буде здійснений тимчасовий виїзд, з визначенням його початку й закінчення у конкретній країні. Надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого із батьків без зазначення строку та часу перебування у конкретній країні, законодавством України не передбачено. Надання дозволу на неодноразові виїзди за межі України малолітнього [PERSON], [INFO] без згоди батька в супроводі матері, може призвести до виїзду дитини без згоди батька у будь-яку країну на будь-який час без дослідження того, чи дійсно такий виїзд буде в інтересах дитини, чи навпаки, буде їй суперечити або загрожувати. Крім того, позивач не довела перед судом належними, допустимими, достатніми доказами ту обставину, що відповідач ухиляється від надання відповідного нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини у супроводі позивача (матері дитини), зважаючи на те, що будь-яких доказів наявності запрошення з'явитися до визначеного нотаріуса, зокрема, і за останнім відомим місцем проживання відповідача, матеріали справи не містять та в судовому засіданні такі обставини підтвердження не знайшли. Також, суд вважає, що відмова у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон не є порушенням її прав, передбачених Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, Законом України «Про охорону дитинства», оскільки оздоровлення дитини, розширення її кругозору не передбачає необхідність такого виїзду саме за межі України. Разом з цим суд звертає увагу, що відповідно до п.п. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків може здійснюватись без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, проте позивач в позовній заяві, в порушення вказаних вимог, просить надати саме їй дозвіл на виїзд за кордон разом із сином, що суперечить вимогам чинного законодавства. За таких обставин, оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні у їх сукупності та приймаючи до уваги те, що суд не може розглядати питання на перед та без чіткої конкретизації вимоги, тобто, без зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі дитини, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача не є законними та обгрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed