Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна. В позовній заяві зазначила, що з 1986 по 1991 року вона проживала в цивільному шлюбі з відповідачем. В 1987 році у них народилась дитина. Вони працювали в радгоспі «Память Ілліча» та їм в користування наданий будинок №30 по вул. Карла Маркса в с. Володимирівка Скадовського району Херсонської області. Оформлення будинку відбулось на імя відповідача. В 1991 році шлюбні стосунки між ними припинені, однак вона проживала постійно в цьому будинку, утримувала його та побудувала господарські будівлі: сарай літ «Е», кухню літ. «Б», сарай літ. «И», гараж літ. «В», веранду літ. «а», підвал літ «Д», у відповідності до рішення Володимирівської сільської ради №40 від 21.06.1995 року. Просить визнати будинок №31 по вул. Карла Маркса в с. Володимирівка Скадовського району спільною власністю, поділити будинок між нею та відповідачем та визнати за нею право власності на господарські будівлі. В судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. Відповідач позов не визнав та пояснив, що будинок наданий йому як працівнику радгоспу. Він дійсно проживав з позивачкою до 1991 року однією сімєю, однак сплачував за будинок він. Повністю розрахувався за будинок в 1995 році, саме тоді оформлений договір купівлі-продажу. Господарські будівлі на які посилається позивачка існували на час отримання будинку. З яких підстав сільська рада дозволила будувати позивачці будівлі біля його будинку пояснити не може. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Сторони визнали, що з 1986 року проживали однією сімєю, без реєстрації шлюбу. Мають спільну дитину [INFO]. Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 31.03.2000 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] встановлено, що з 1990 року [PERSON] став проживати окремо від [PERSON] Також вказаним рішенням встановлено, що під час спільного проживання сторін, їм надавався житловий будинок.(а.с.09) Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки надання будинку для проживання автоматично право власності сторін на нього не створює, питання виділення будинку у власність вирішувалось у відповідності до діючого на той час законодавства. Як вбачається з виписки спільного засідання адміністрації радгоспу «Память Ілліча» та профкому від 28.05.1987 року, [PERSON] виділено жилу площу з оплатою протягом 25 років.(а.с.27 інв. справи) Відповідачем надано квитанцію до приходного касового ордера від 14.09.1991 року згідно якої він сплатив чергову суму за будинок в сумі 2400 руб. 06 коп. Інвентарна справа містить наказ нотаріусу на продаж виданий радгоспом «Память Ілліча» від 28.09.1995 року, згідно якого [PERSON] сплатив балансову вартість будинку №30 по вул. К. Маркса в с. Володимирівка Скадовського району Херсонської області в сумі 6376 крб. Претензій радгоспу немає.(а.с.26) 07.07.1995 року між представником радгоспу «Память Ілліча» та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу будинку №30 по вул. К. Маркса с. Володимирівка Скадовського районну Херсонської області, який складається з будинку літ. «А», господарчих будівель: літньої кухні літ. «Б», гаражу літ. «В», підвалу літ. «Д», навісу літ. «Ж», сараїв літ. «Г», «Е», «И», сарай-душ літ. «З», водопровід №1, туалет №2, огорожа.(а.с.24-25) Як вбачається з довідки від 29.06.2016 року виданої Володимирівською сільською радою, номер будинку 30 по вул. Карла Маркса змінено на номер 31. Крім того, вул. К. Маркса має назву Зелена.(а.с.37 інв. справа) Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до розяснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року №697-XII «Про власність» (далі Закон України «Про власність»), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)). За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Сторони визнали, що з 1986 року вони проживали однією сімєю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі. Тоді як рішенням суду встановлено, що відповідач став проживати окремо з 1990 року, при цьому позивачкою не доведено, що будинок придбано сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Саме до цього по суті зводяться правові висновки, що викладені в судових рішеннях Верховного суду України від 24 липня 2013 року у справі №6-19562св13, від 18 березня 2013 року у справі № 6-44349св12, від 29 лютого 2012 року у справі №6-250св12. Виходячи з наведеного, позовні вимоги щодо визнання будинку №31 по вул. Карла Маркса в с. Володимирівка Скадовського району Херсонської області спільною власністю сторін та поділ будинку в натурі не може бути задоволеним. Господарські будівлі які як стверджує позивачка побудовані нею, а саме: сарай літ. «Е», кухню літ. «Б», сарай літ. «И», гараж літ. «В», веранду літ. «а», підвал літ. «Д» включені в договір купівлі-продажу будинку який належить [PERSON] та є приналежністю головної речі, тобто будинку, отже право власності на них окремо від частки у праві власності визнано бути не може. За таких обставин, суд критично ставиться до рішення Володимирівської сільської ради №40 від 21.06.1995 року щодо дозволу позивачці здійснювати їх будівництво.

Outcome: dismissed