Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 87464,52 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 12 жовтня 2017 року між нею та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів, відповідно до якого вона передала відповідачу 80700 грн., що еквівалентно 3000 доларів США, з умовою повернення до 30.11.2017 року. На підтвердження даної обставини відповідач надав розписку від 12.10.2017 року. Проте відповідач умов договору не виконав, повернув лише 350 доларів США за курсом 26,90 за 1 долар, що еквівалентно 9415 грн. Відповідач ухиляється від повернення боргу. В порядку досудового врегулювання спору 29.07.2020 року позивач направила відповідачу письмову вимогу про повернення коштів, однак [PERSON] кошти не повернув. Представник відповідача 26.01.2021 року подала до суду заяву про відкладення розгляду справи та надання додаткового строку для надання відзиву на позов. В судовому засіданні, яке відбулось 27.01.2021 року, суд частково задовольнив вказане клопотання в частині відкладення розгляду справи та відмовив в наданні додаткового строку для подання відзиву на позов. 03.02.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, однак суд не приймає до уваги доводи, наведені у ньому, оскільки він поданий з суттєвим пропущенням строку для подання відзиву на позовну заяву без поважних причин. Зазначена обставина підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 16.12.2020 року, відповідно до якого позивач [PERSON] 17.12.2020 року отримав копію ухвали про відкриття провадження в справі від 15.12.2020 року, якою встановлювався строк 15 днів для подання відзиву на позов. Тому, відповідно до вимог ч.8 ст. 179 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, вказала на те, що вона передала відповідачу 3000 доларів США, як це зазначено у письмовій розписці. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що не зможе з`явитись в судове засідання, оскільки приймає участь в іншій справі, що перебуває в провадженні Володимирецького районного суду. Також вказала, що станом на 03.02.2021 року вона не мала змоги подати докази надсилання примірника відзиву на позов відповідачу. Судом ухвалено про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та розгляд справи за відсутності відповідача та його представника на підставі наявних в матеріалах справи доказів, як це передбачено ч.ч. 1, 4 ст. 223 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, що знаходяться в матеріалах справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини. Згідно ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 ст.525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог Цивільного кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, як передбачено ч.1 ст.626 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що згідно з Договором позики грошей від 12.10.2017 року та розписки від 12.10.2017 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США, які еквівалентні 80700 грн. та зобов`язався повернути до 30.11.2017 року за курсом, встановленим ПАТ КБ «Приватбанк» на день укладення договору. Отже, суд визнає доведеним, що між сторонами мав місце вищезазначений договір позики. Відповідно до норми ч.2 ст.1047 ЦК України, суд вважає дотриманою письмову форму договору позики, так як була представлений договір та розписка позичальника, що посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а також строки повернення коштів. Таким чином, судом встановлено, що з 01 грудня 2017 року відповідач [PERSON] прострочив виконання свого грошового зобов`язання перед [PERSON] . З урахуванням того, що відповідач періодично частково повертав грошові кошти, загальна сума заборгованості за договором позики, згідно з розрахунком заборгованості, який надала позивач, становить 87464,52 грн., з яких: 68485 грн. - основний борг, 12467,16 грн. - інфляційні втрати, 6512,36 грн. - 3% річних. Разом з тим, за змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а не іноземна валюта. Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у Постанові від 27.01.2016 року в справі №6-771цс15. Таким чином, суд визнає доведеними вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу та 3% річних, та відхиляє вимогу про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 12467,16 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 грн.

Outcome: partial