Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з зазначеною позовною заявою, в якій просить стягнути за свою користь з [PERSON]: основний борг у сумі 656205,68 грн.; пеню у розмірі облікової ставки НБУ - 207437,83 грн.; 3% річних - 59112, 45 грн.; індекс інфляції - 1147141,06 грн., всього 2069897,02 грн., зазначивши, що 19 грудня 2006 року відповідач взяв у позивачки в борг 25000,00 доларів США та 130000,00 грн., при цьому [PERSON] власноруч склав розписку, в якій були викладені умови цього договору позики і зобов'язання повертати гроші у частці в розмірі 1000,00 доларів США щомісячно, але свої зобов'язання [PERSON] своєчасно не виконав і гроші до цього часу не повернув, написавши 16 березня 2015 року розписку про надання йому додаткового строку для вирішення цього питання, але знову свої зобов'язання своєчасно не виконав і гроші до цього часу не повернув. У судове засідання позивач не з'явився, представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення, поважні причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшло. За наведених обставин, на підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19 грудня 2006 року [PERSON]отримав у позивачки грошові кошти у розмірі 25000,00 доларів США та зобов'язався щомісячно повертати їй грошові кошти у частці в розмірі 1000,00 доларів США, також зобов'язався повернути 130000,00 грн., що підтверджується особистими підписами сторін у розписці від 19 грудня 2006 року, доданої до матеріалів справи. 16 березня 2015 року [PERSON]просив позивачку надати йому додатковий строк, а саме до 29 травня 2015 року, для вирішення питання про закриття грошового зобов'язання (боргу) у розмірі 25000,00 доларів США та 130000,00 грн., які він отримав 19 грудня 2006 року, що підтверджується його особистим підписом у розписці від 16 березня 2015 року, доданої до матеріалів справи. Відповідно до розрахунку боргу загальна сума заборгованості становить 2069897,02 грн., якаскладається з: основної суми боргу - 656205,68 грн.; пені - 207437,83 грн.; 3% річних - 59112,45 грн., індексу інфляції - 1147141,06 грн. (а.с. 5, 6). Позивач зверталась до відповідача з вимогою про повернення боргу, що підтверджується відповідним листом з доказами його вручення адресату (а.с. 9- 15). Також, позивач надала суду відповідні докази зміни свого прізвища (а.с. 16). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю договори - розписки від 19 грудня 2006 року та від 16 березня 2015 року є документами, які видаються боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора грошової суми. Отже, дослідивши боргові розписки, суд вважає, що вони підтверджують факт укладення договору позики. Аналогічні висновки та правова позиція містяться у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1, 2 ст. 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved