Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19.12.2007 року в справі за її позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, було вирішено стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 200 грн., починаючи з 20.11.2007 року до його повноліття. Після чого виконавчий лист був направлений до Вінницького районного ВДВС. На даний час їх спільний син ходить в школу і потребує витрат на своє утримання. Аліменти в розмірі 200 для позивача є дуже маленькими і вона не може на них забезпечувати сина в повній мірі. В зв'язку з вказаними обставинами позивач просить суд збільшити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на її користь на підставі рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 грудня 2007 року, на утримання дитини - сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі з 200 грн. до розміру 1/4 частини зі всіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення сином [PERSON] повноліття, щомісячно. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала на підставах, викладених в позові, також просила стягнути з відповідача 1/2 частину сплачених нею коштів за надання правової допомоги адвокатом. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову. Врахувавши думки та позиції сторін по справі, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19 грудня 2007 року у справі № 2-1614/07 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, вирішено стягнути з [PERSON], [INFO], уродженця та жителя [ADDRESS], працюючого водієм маршрутного таксі, на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 200 (двісті) грн., щомісячно, починаючи з 20 листопада 2007 року і до його повноліття (а.с. 7). Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно довідки № 340, виданої виконкомом Некрасівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 11.04.2016 року, син сторін по справі [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON] (а.с. 3). Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплений у ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Згідно ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до положень п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Згідно правової позиції, яка викладена у справі № 143цс13 від 05.02.2014 року, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України постановила, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Позивач зазначає, що сама вона не в змозі забезпечити всі потреби сина [PERSON], тому вважає за доцільне змінити розмір аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) відповідача. В судовому засіданні відповідач не заперечував проти зміни розміру аліментів з твердої грошової суми на частку від його заробітку (доходу). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено обставини, які зумовлюють необхідність зміни розміру аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], який був визначений рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.12.2007 року. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на вищевказане, суд вбачає підстави для задоволення позову, оскільки він визнаний відповідачем та визнання ним позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved