Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом та за уточненими вимогами просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачі по справі понад шість місяців не проживають за вказаною адресою, добровільно з реєстраційного обліку не знімаються, чим змушують нести її додаткові витрати по оплаті комунальних платежів, які нараховуються виходячи із кількості зареєстрованих осіб у квартирі. При цьому позивач зазначає, що не чинить відповідачам жодних перешкод у користуванні квартирою. Ухвалою суду від 03.02.2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог було залучено Службу у справах дітей Одеської міської ради та в якості співвідповідача - [PERSON]. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити з підстав, які викладені у позовній заяві. Представник відповідачів проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що відповідачі змушені менше бувати у спірній квартирі через складні стосунки з позивачкою, також зазначила, що [PERSON] за характером та умовами роботи часто перебуває у відрядженнях у м. Дніпропетровськ, що само по собі є наслідком відсутності останнього в квартирі через поважні причини, але не зважаючи на це він несе витрати по утриманню квартири, іншого житла відповідачі не мають. Третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради до судового засідання не з'явилась, повідомлялась належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та допитавши свідків, суд встановив наступне. 15 липня 2004 року Київською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської ради [PERSON] було видано ордер № 6647 на право зайняття із сім'єю з чотирьох осіб трьох кімнат в квартирі за адресою: [ADDRESS]. До складу сім'ї входили: [PERSON] - чоловік, [PERSON] - донька, [PERSON] - син. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вказаною адресою з 27.09.2004 року, а [PERSON] - з 21.04.2010 року. Стосовно [PERSON], то останній знятий з реєстрації у 2014 році у зв'язку зі смертю. Відповідно до довідки про склад сім'ї виданої КП «ЖКС «Вузівський» в квартирі за адресою: [ADDRESS] станом на 06.04.2015 зареєстровано чотири особи: [PERSON] - основний квартиронаймач, [PERSON] - донька; [PERSON] - син; [PERSON] - онучка. Як пояснив представник [PERSON] в судовому засіданні, останній дійсно деякий час на рік буває відсутнім за адресою свого проживання та реєстрації. Це обумовлено насамперед характером його праці, яка пов'язана з тривалими відрядженнями у м. Дніпропетровськ. Так з наявного в матеріалах справи безстрокового трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю вбачається, що 17.02.2011 року в місті Дніпропетровськ між фізичною особою-підприємцем [PERSON], та [PERSON] в якості працівника було укладено вказаний договір. За умовами договору, працівник зобов'язаний виконувати: роботу з клієнтами, укладення договорів, пошук нових клієнтів. Станом на 13.03.2015 вказаний договір є чинним, що підтверджується довідкою ФОП [PERSON] від 13.03.2015 № ЧА-00000003. Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON], державна реєстрація підприємця проводилась виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради. Згідно свідоцтва № [NUMBER] про реєстрацію платника податку на додану вартість, платник [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які працюють консьєржками за адресою: [ADDRESS], пояснили суду, що не знають відповідачів взагалі, при цьому працюють з 2005 та 2006 року відповідно. Крім цього зазначили, що поштову кореспонденцію та повідомлення про її надходження отримують від листонош тільки вони, але пояснити як [PERSON] отримав пошту у серпні-вересні 2014 року, докази чого наявні в матеріалах справи, не змогли. Свідок [PERSON] пояснила суду, що проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] з 2004 року і за цей час не бачила, щоб [PERSON] та його донька [PERSON] проживали разом з позивачкою. Зважаючи на це, суд критично відноситься до таких показань свідка та взагалі ставить під сумнів їх правдивість й об'єктивність, оскільки під час судового засідання, позивачка, допитана в якості свідка, особисто засвідчила, що її син [PERSON] не проживає в квартирі з 2007 року. З цих же підстав судом не приймаються до уваги показання старшої доньки [PERSON] - свідка [PERSON], яка стверджувала, що [PERSON] не проживає в квартирі з 2004 року. Разом з цим, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що працює таксистом, знає [PERSON] близько року. При цьому зазначив, що протягом року біля одного-двох разів на місяць підвозив [PERSON] з адреси: [ADDRESS] до автовокзалу та в зворотньому напрямку. Також засвідчив, що одного разу підвозив з цієї адреси [PERSON] разом з його донькою до центра міста на вул. Пушкінську. З розмов з [PERSON] свідку відомо, що останній працює в м. Дніпропетровськ. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є тещею [PERSON], з її донькою відповідач [PERSON] одружився в 2007 році, після чого подружжя стало проживати за адресою мешкання [PERSON]: [ADDRESS], де також після народження зареєстрована та проживає її онучка - [PERSON]. При цьому також підтвердила, що [PERSON] за умовами та характером праці тривалий час перебуває у відрядженнях у м. Дніпропетровськ, під час яких її донька та онучка проживають разом з нею. Разом з цим свідку відомо, що незважаючи на це, [PERSON] несе витрати по утримання квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає [PERSON] зі школи, підтримує з ним дружні стосунки. Також підтвердила, що [PERSON] часто перебуває у відрядженнях, але коли знаходиться у м. Одеси, то постійно проживає разом з донькою та дружиною за адресою своєї реєстрації: [ADDRESS]. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] за умовами та характером його праці, яка пов'язана з тривалими відрядженнями у м. Дніпропетровськ деякий час на рік буває відсутнім за адресою свого проживання та реєстрації: [ADDRESS]. Вказана обставина також підтверджується копіями квитків автобусного сполучення, які наявні в матеріалах справи. Під час розгляду справи, судом також з'ясовано, що між позивачкою та відповідачем [PERSON] склались стійкі неприязні стосунки. При цьому судом береться до уваги, що донька [PERSON] також зареєстрована, але не проживає за спірною адресою, і так само, як і за [PERSON], за цю особу сплачуються комунальні платежі. Незважаючи на це, позовних вимог щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житлом позивачкою не заявлялось. Разом з цим, переконливих доказів ухилення [PERSON] від несення витрат щодо утримання квартири позивачка суду не дала, у зв'язку з чим судом приймається до уваги довідка № 615 від 16 березня 2015 року, видана КП «ЖКС «Вузівський» на ім'я позивачки щодо відсутності в неї заборгованості за квартирну плату станом на 01.03.2015 року. Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч. 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Питання визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщення, врегульовано ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України та ст. 405 ЦК України. При чому, відповідно до ст. 72 ЖК України може бути визнано такими, що втратили право на користування жилим приміщенням наймача або членів його сім'ї у разі їх відсутності понад встановлені ч.1 та пунктами 1-7 ч.3 ст.71 ЖК України строки, а згідно ст. 107 ЖК України наймача або члена його сім'ї може бути визнано таким, що втратив право на користування жилим приміщенням у разі вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, ч. 4 абз. 11 постанови пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» також роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно до ч. 1 ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. У відповідності до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Виходячи з викладеного, суд вважає, що складні стосунки між позивачкою та її сином, так само як і перебування останнього у відрядженнях, не можуть бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування квартирою. При цьому судом береться до уваги, що іншого житла відповідачі не мають. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] деякий час на рік буває відсутнім у квартирі за адресою: [ADDRESS] через поважні причини, а саме через характер роботи та складні стосунки з позивачкою. Крім того обставини справи свідчать про те, що [PERSON] не втратив інтересу до свого єдиного житла, про що, зокрема, свідчить факт реєстрації його доньки [PERSON] за вказаною адресою. Окремо суд звертає увагу на те, що квартира за адресою: [ADDRESS] на даний час знаходиться у комунальній власності, а від так зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою позбавить його законного права приймати участь у приватизації нерухомого майна. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом.

Outcome: dismissed