Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Київського районного суду міста Харкова із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в ході судового засідання збільшила розмір позовних вимог , та в остаточній редакції просила суд: -Визнати за [PERSON] ? частини квартири № 199 розташованої за адресою [ADDRESS] . -Визнати за [PERSON] 1/4 частини квартири № 199 розташованої за адресою [ADDRESS] . -Судові витрати стягнути з відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила , що з 24.09.1992 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі,в період шлюбних відносин була народжена спільна дитина [PERSON] [INFO], проте 19.08.2003 року шлюб між сторонами був розірваний , про що зроблено відповідний запис. В період даного шлюбу після народження спільної дитини до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти позивачем та відповідачем на підставі біржового договору була придбана квартира № 199, що розташована за адресою : [ADDRESS]. За договором квартира була оформлена на відповідача. Відповідач зареєстрований за адресою розташування спірного майна, але з 1997 року за місцем проживання не перебуває, а також участі в утримані спірного майна не приймає. Позивач зареєстрована за адресою розташування спірного майна, фактично перебуває за місцем реєстрації та сплачує належні комунальні платежі в тому числі і за відповідача, проте [PERSON] ухиляється від виконання своїх цивільних обов»язків щодо утримання майна, від нього на адресу позивача часто надходять погрози щодо відчуження спірного майна без згоди позивача, тому позивач намагалась в позасудовому порядку вирішити питання про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності шляхом укладення договору, проте така пропозиція була проігнорована відповідачем, вважає що квартира № 199, що розташована за адресою : [ADDRESS] відповідно до ст. 60 61 СК України, ст. 368 ЦК України, є об»єктом права спільної сумісної власності, а тому звернулась до суду за захистом свої прав. Представник позивача в судове засідання з»явився , уточнений позов підтримав в повному обсязі, та просив його задовольнити. Представник відповідача та відповідач в судове засідання з»явились, надали до суду письмові заперечення, з яких вбачається, що позовні вимоги не визнають в повному обсязі, оскільки спірна квартира була придбана за кошти батьків відповідача [PERSON] та [PERSON]. Зазначають, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя , це майно не може вважатися об»єктом спільної сумісної власності подружжя,є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об»єктів права спільної власності подружжя. Окрім того відповідачем надана заява про застосування позовної давності , оскільки шлюб розірваний 19 серпня 2003 року, а позивач звернулась до суду лише у 2016 році що значно перевищує три роки. Суд, заслухавши пояснення представника позивача , пояснення відповідача та його представника, допитавши свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, заперечення, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 24.09.1992 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що був зроблений актовий запис № 132. На підставі біржового договору № 4-3/23 від 31.03.1994 року була придбана квартира № 199, що розташована за адресою : [ADDRESS]. За договором квартира була оформлена на відповідача. Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами по справі був розірваний 19 серпня 2003 року, копія витягу міститься в матеріалах справи. Відповідач зареєстрований за адресою розташування спірного майна, але з 1997 року за місцем проживання не перебуває, про що свідчить Акт № 15 від 08.09.2006 року складений комісією ЖКЕП № 15, позивачка проживає у спірній квартирі, сплачує комунальні послуги, що підтверджуються копіями квитанцій які містяться в матеріалах справи. Також, в матеріалах справи міститься проект договору про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності від 05.12.2015 року який був направлений відповідачу 07.12.2015, відповідно до опису цінного листа та фіскального чеку , проте повернувся за закінченням термуні зберігання, копія яких міститься в матералах справи. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ч.1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. В даному випадку, спірна квартира була придбана у власність на підставі біржового договору № 4-3/23 від 31.03.1994 року , тобто в період, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. В судовому засіданні на клопотання відповідача в якості свідків був допитаний батько відповідача [PERSON], який пояснив суду що за спільні кошти з дружиною вони купили спірну квартиру, квартиру хотів оформити на себе, проте оформив на сина. В судовому засіданні був допитаний відповідач який також зазначив , що спірна квартира була придбана за кошти його батьків. Відповідно до рішення Київського районного суду від 22 грудня 2017 року позовну заяву [PERSON] задоволено. Визнано договір дарування двокімнатної кварири [ADDRESS] , загальною площею 44,6 кв.м., житловою площею 25.7 кв.м. укладений між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Тетяною Валентинівною від 19.02.2016 року за номером 287 недійсним. В рішенні зазначено, що відповідач , вчиняючи правочин у вигляді дарування 19.02.2016 року приховав від нотаріуса такий факт, що вищезазначена квартира перебуває у спільній сумісній власності подружжя,оскільки була набута під час шлюбу за спільні кошти подружжя, що відповідає ч. 3 ст 368 Цивільного кодексу України. Згідност. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Будь-яких інших доказів відповідачем щодо придбання спірної квартири за рахунок батьків відповідача, у власних інтересах а не в інтересах сім»ї до суду не надано. Стосовно заяви [PERSON] про застосування позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач дізналась про порушення свого права з моменту дій (бездіяльності) Відповідача, яке полягало у небажанні врегулювати спір щодо поділу майна в досудовому порядку. Таким чином строки позовної давності обчислюються з 15.01.2016 року, що підтверджується вимогами до Відповідача викладеними в листі від 05.12.2015 року яке відповідачем не отримано. До суду з вищезазначеним позовом позивач звернулась 14.03.2016 року, таким чином у суду не має обґрунтованих підстав щодо застосування строку позовної давності. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, враховуючи вищезазначене, виходячи з того, що частки позивача та відповідача у спільному майні є рівними, а тому позивач має право на належну йому частку у спільному з відповідачем майні, і звідси й має право на так звану ідеальну частку у праві власності на спільне майно, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири обґрунтовані та підлягають задоволенню. В іншій частині позовних вимог слід відмовити за необгрунтованістю. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial