Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивачу належить вказаний житловий будинок. [PERSON] та [PERSON] , які є родичами позивачки, зареєстровані, але не проживають з 2016 року за вищевказаною адресою. Участі по сплаті комунальних послуг на утримання будинку відповідачі не приймають, спільне господарство з позивачкою не ведуть, особисті речи відповідачів в будинку відсутні. Реєстрація відповідачів у житловому будинку за вищевказаною адресою порушує права позивача, як власника щодо володіння, користування та розпорядження належним житлом, а тому вона звернулась з позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Усатенко В.Ю. позов підтримав, пояснив, що відповідачі з 2016 року не проживають в будинку, 3/4 частин якого належить [PERSON] . Оскільки відповідачі не проживають за зареєстрованою адресою проживання більше року, тому вони втратили право користування таким житловим приміщенням, просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідачів - адвокат Михальова В.В. позов не визнала, пояснила, що [PERSON] , [PERSON] не проживають за місцем реєстрації з об`єктивних причин, через неприязні відносини в сім`ї. Причини їх непроживання за місцем реєстрації є поважними. На даний час відповідачі проживають в будинку, що належить свекрусі [PERSON] . Співвласник будинку, в якому зареєстровані відповідачі, [PERSON] не заперечує проти їх проживання на належній йому частині будинку. Просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] , яка діє від імені та в інтересах [PERSON] , як законний представник, скористалась правом подання відзиву на позов, в якому зазначила, що [PERSON] в будинку, яким вона володіє спільно з [PERSON] , постійно не проживає, тому не несе витрат по його утриманню. Докази того, що позивач здійснює за відповідачів витрати на утримання будинку, позивачем не подано. З вимогами, побажаннями чи проханнями по оплаті витрат на утримання будинку, а також щодо зняття з реєстрації позивач до відповідачів не зверталась. [PERSON] зареєстрована у домоволодінні з 16.11.2010 року, а [PERSON] з 26.08.2014 року. Після того, як позивач у вересні 2016 року поселила в будинку свою іншу дочку [PERSON] з малолітньою дитиною, проживати двом сім`ям з дітьми у вказаному будинку стало складно, з позивачем у [PERSON] часто виникали сварки, тому вона зі своєю сім`єю переїхала жити в будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить її свекрусі. На даний час користуватись житловим будинком, співвласником якого є [PERSON] , відповідачі не мають можливості, так як позивач через неприязне ставлення до відповідачів не повертає [PERSON] ключі від будинку і не бажає вирішувати це питання з урахуванням інтересів відповідачів, зокрема і малолітньої [PERSON] . Зазначене відповідач вважає поважними причинами їх непроживання за адресою своєї реєстрації. Крім того, право користування відповідачів житловим приміщенням, визначається не лише [PERSON] , а також іншим співвласником житлового будинку - [PERSON] , який погодив користування відповідачів частиною житла, що йому належить. Отже існує домовленість зі співвласником житла щодо користування відповідачами спірним домоволодінням і спір між [PERSON] та відповідачами з цього приводу відсутній. Порушення права власності позивача нею не доведено, підстави позову є надуманими приводами для позбавлення відповідачів права користування житловим будинком. Посилання позивача на обставини, вказані в позові щодо порушення її прав, не підтверджені належними та допустими доказами. На підставі вищевикладеного, просить відмовити в задоволенні позову повністю. Третя особа [PERSON] надав письмові пояснення по суті спору, в якому пояснив, що він є власником 1/4 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Іншим співвласником вказаного будинку є його сестра - [PERSON] . З відзиву на позов, отриманого від [PERSON] , він дізнався про наявність даного спору. Обставини, зазначені у відзиві на позов, він повністю підтримує. Звернув увагу, що [PERSON] вимушена була припинити проживання за місцем реєстрації з поважних причин, між нею і [PERSON] склались неприязні відносини. Особисто він, як власник 1/4 частини будинку розпорядився своєю часткою у будинку в інтересах племінниці з дочкою для їх реєстрації у вказаному будинку і подальшого проживання без будь-яких обмежень. За його згодою та за спільною з відповідачами домовленістю останні не втрачають права проживання і реєстрації в будинку незалежно від строку та причин відсутності за місцем реєстрації. Повністю підтримує сторону відповідачів, тому вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Представник третьої особи - Кіровоградського районного сектору ДМС в Кіровоградській області в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, згідно повідомлення про отримання поштового відправлення, письмових пояснень ним не подано, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та проаналізувавши заяви по суті справи разом з письмовими доказами в їх сукупності, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено та вбачається з відповідей №№ 176/01-07, 177/01-07 від 28.02.2020 року, наданих Катеринівською сільської радою Кропивницького району Кіровоградської області, [PERSON] та малолітня [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , а фактично проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.25, 26). Реєстрація відповідача [PERSON] за вищевказаною адресою також підтверджується відповіддю, наданою на запити суду УДМС в Кіровоградській області, як органом реєстрації місця проживання особи (а.с.23). Згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 33460580 від 14.08.2012 року, виданого Обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», [PERSON] 19.09.1997 року отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок (ціле), з житловою площею 40,8 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 13.12.2012 року по справі № 1108/1414/12, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, частково скасовано свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] , яке видано 19.09.1997 року на ім`я [PERSON] , а саме, в частині права власності на 1/4 частину даного житлового будинку з надвірними будівлями, в зв`язку з тим, що [PERSON] належить право власності на 1/4 частину вказаного домоволодіння згідно рішення народного суду Кіровоградського району Кіровоградської області від 01.06.1981 року (а.с.53-59). Право власності [PERSON] на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , внесено до відповідного державного реєстру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 160106023 від 19.03.2019 року (а.с.60). З довідок Катеринівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області № 339 від 01.04.2019 року, № 123 від 03.02.2020 року вбачається, що до складу зареєстрованих осіб в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , входять власник - [PERSON] , а також дочка - [PERSON] , [INFO] , та онука - [PERSON] , [INFO] . Останні зареєстровані за вказаною адресою, але не проживають з вересня 2016 року (а.с.12, 15, 86). Родинні відносини між сторонами підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та довідкою № 123 від 03.02.2020 року (а.с.84-85, 41). Відповідно до ст.ст.316, 317 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Водночас статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно висновку Верховного Суду, що міститься в постанові від 14.05.2020 року по справі № 336/1773/17, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» також визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому позбавлення цього права, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону. Позбавлення особи житла повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР, зокрема дружина наймача, їх діти і батьки. Як встановлено судом та визнається сторонами відповідачі, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , є членами сім`ї співвласників житлового будинку за вказаною адресою, так як позивачка [PERSON] є матір`ю [PERSON] та бабусею малолітньої [PERSON] , а [PERSON] є братом [PERSON] . Відповідно до вимог ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Приписами ст.ст. 162, 163 ЖК Української РСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. У разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Оцінюючи доводи позивача про те, що відповідачі з 2016 року не проживають за місцем своєї реєстрації суд виходить з наступного. Згідно з ч.1, ч.2 ст.71 ЖК Української РСР При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Крім того, відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї. Європейський суд з прав людини у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Верховний Суд в постанові від 18.03.2020 року по справі № 182/6536/13-ц зазначив, що вичерпного переліку поважних причин не проживання за місцем реєстрації житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Верховний Суд у справі 182/6536/13-ц також зазначив, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, та в постанові від 09.09.2020 року по справі 755/16152/16-ц. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] посилалася на ті обставини, що вона та малолітня [PERSON] припинили користуватись житловим приміщенням за місцем реєстрації у зв`язку із неприязними відносинами, що склались між членами сім`ї, один з яких є співвласником житлового будинку - [PERSON] , проте інший співвласник цього будинку [PERSON] розпорядився належною йому частиною житлового приміщення на користь племінниці - [PERSON] і її дочки - [PERSON] для їх реєстрації та проживання за адресою [ADDRESS] без будь-яких обмежень. За домовленістю [PERSON] з [PERSON] , остання та малолітня [PERSON] не втрачають права проживання і реєстрації у вказаному будинку незалежно від строку та причин відсутності за місцем реєстрації. Відомості про наявність іншого житла, яке належить відповідачам на праві власності, матеріали справи не містять, та зважаючи на наявну домовленість між [PERSON] і співвласником житлового приміщення [PERSON] , право відповідачів користуватись житловим приміщенням за адресою їх реєстрації захищені в силу ст.156 ЖК Української РСР, отже, втрата відповідачами права користуватись вказаним будинком є крайньою формою втручання у їх право на житло. Крім того, зважаючи, що обставини припинення користування відповідачами житловим приміщенням, а саме неможливість проживання в житловому приміщенні житловою площею 40,8 кв.м., двом сім`ям з малолітніми дітьми, та виникли не з вини відповідачів, а через несприятливі умови для цього, створені іншим співвласником житла, що також підтвердив [PERSON] , суд вважає поважними причини їх відсутності за місцем реєстрації, незважаючи на строк такої відсутності. Належних та допустимих доказів на спростування поважності причин відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання позивачем не наведено, що є її процесуальним обов`язком згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України. Так само позивачем не підтверджено, що відповідачі не бажають нести витрати по утриманню житлового будинку, в якому вони зареєстровані, так як дане твердження спростовується поясненнями відповідача [PERSON] , підтриманими [PERSON] , з яких вбачається, що [PERSON] забрала у [PERSON] ключі від будинку, чим суттєво обмежила її можливість здійснювати догляд за вказаним житловим приміщенням, належно виконувати обов`язки по сплаті комунальних послуг та іншим чином здійснювати дії по його утриманню. Надаючи оцінку поданим до суду письмовим поясненням [PERSON] , [PERSON] та відповіді Служби у справах дітей Кіровоградської обласної державної адміністрації № І 01-21/У-26/1, суд зазначає, що вони вказують на обставини, зазначені в позовній заяві щодо не проживання відповідачів за місцем реєстрації, що вже встановлено судом, та не спростовують поважності такого непроживання. Крім того, письмові пояснення вказаних осіб не завірені у встановленому законом порядку, клопотань про їх виклик до суду для допиту в судовому засіданні, стороною позивача не заявлялось, тому суд не може вважати такі письмові пояснення допустимими та достовірними доказами у справі. Як вбачається, позовні вимоги, щодо позбавлення права користування житловим приміщенням, в тому числі пред`явлено і до [PERSON] , яка є малолітньою особою, з приводу чого суд зазначає наступне. Згідно з ч.1-3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання малолітньої [PERSON] , 2014 року народження, реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалась, тому суд вважає, що вказана особа набула право користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до ст.6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно ст.16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі проживання дитини в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Таким чином, оцінюючи причини відсутності малолітньої [PERSON] у спірному житловому приміщенні, з урахуванням обставин встановлених під час розгляду справи, суд вважає такі причини поважними, а проживання малолітньої дитини за іншою адресою не є підставою обмеження чи позбавлення її права користування житловим приміщенням, яке виникло на законних підставах. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідачі не втратили право на користування житловим приміщенням за місцем реєстрації: [ADDRESS] , на підставі домовленості з одним з співвласників вказаного будинку, з урахуванням того, що позивачем не доведено порушення її прав тим, що відповідачі не користуються вказаним житловим приміщенням за місцем реєстрації без поважних причин, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами ст.47 Конституції України, ст.ст. 16, 29, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 71, 150, 156, 162, 163 ЖК Української РСР, ст.6 СК України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства».

Outcome: dismissed