Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів. Вимоги позову мотивовано тим, що сторони перебували у шлюбних відносинах з 23 листопада 2013 року по 29 травня 2020 року, який розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 травня 2020 року (справа № 127/34182/19). Від даного шлюбу сторони мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] , який постійно проживає із позивачем. Окрім розірвання шлюбу, вказаним вище рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 грудня 2019 року і до досягнення сином повноліття. Позивачу стало відомо про те, що відповідач офіційно працевлаштований, має постійне місце роботи, працюючи в установі банку, зі слів відповідача, та отримує високу заробітну плату, місячний посадовий оклад якого перевищує 20 000 грн., а також має і інші додаткові доходи. Саме тому, наявність достатнього доходу надає відповідачу можливість сплачувати аліменти на утримання свого неповнолітнього сина у вигляді частки від усіх видів офіційних прибутків. З підстав зазначених вище, позивач звернулась до суду із даною позовною заявою. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 05 серпня 2021 року відповідачем подано до суду заперечення на позовну заяву, у яких він просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки відсутні підстави зміни способу стягнення аліментів (а.с. 23-25). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони являються батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 17 квітня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 10). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 травня 2020 року у справі № 127/34182/19 (зміст встановлено судом з Єдиного державного реєстру судових рішень, в порядку повного доступу) розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 23 листопада 2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис за № 3243. Крім того, вказаним рішенням з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 грудня 2019 року і до досягнення сином повноліття. Як вбачається із матеріалів справи, що відповідач працює в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», водій - інкасатор-охоронець, і його дохід (нарахований) з квітня по червень 2021 року склав 65 996 грн. 67 коп. (а.с. 202). Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як зазначено в ч. 3 ст. 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). У спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). За таких обставин, суд дійшов висновку, що є підстави для зміни розміру аліментів встановлених рішенням суду, оскільки з часу стягнення аліментів на користь позивача змінилися матеріальні умови життя, збільшився встановлений розмір прожиткового мінімуму для дітей. Таким чином, у зв`язку з тим, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про не можливість відповідачем сплачувати аліменти, суд вважає за доцільне змінити розмір аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі ј частини від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що у випадку зміни розміру аліментів, аліменти у новому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішенням суду. Таким чином, в цій частині позовна вимога підлягає частковому задоволенню, адже позивач просить присудити аліменти з дати звернення до суду - 14 червня 2021 року. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що нею були понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Данілов проти України»). Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі № 910/15944/17. Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17 зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. Судом встановлено, що 11 червня 2021 року між адвокатом Гарницьким П.П. та Щербою В.В. було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги з наданням всіх повноважень як представнику та захиснику від 11 червня 2021 року (а.с. 4). Посилаючись на положення вказаної вище додаткової угоди позивачем та її представником надано розрахунок гонорару за договором, відповідно до якого загальна вартість послуг за правову допомогу складає 15 000 грн. (а.с. 5). На підтвердження сплати [PERSON] вказаних коштів, надано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 31 на суму 15 000 грн. (а.с. 6). Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, які позивач просить стягнути з позивача на свою користь, має необґрунтовано завищену вартість. Таким чином, судом встановлена неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, складності справи та фактично виконаними адвокатом робіт (наданих послуг). Виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 3 000 грн. 00 коп., які можна вважати необхідними для позивача, який був змушений до залучення професійної допомоги адвоката. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 000 грн. 00 коп. - витрат на професійну правничу допомогу в розмірі, який зменшений судом та судовий збір в розмірі 908 грн. на користь держави, оскільки позивач при зверненні до суду була звільнення від його сплати. На підставі викладеного,

Outcome: approved