Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В позові зазначала, що 02.09.2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №289, видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . Шлюб з відповідачем розірвано за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2016 року по справі №335/12432/15-ц, яке набрало законної сили 28.03.2016 року. В період шлюбу, а саме 07.12.2012 року між відповідачем та [PERSON] було укладено 2 (два) договори довічного утримання, за якими на відповідача було зареєстровано право власності житловий будинок та земельна ділянка [ADDRESS] . З урахуванням того, що ці договори є оплатними договорами, просила поділити спільне майно подружжя [PERSON] по Ѕ (одній другій) частині кожному. 13.02.2017 року позивачкою було подано уточнену позовну заяву, згідно якої просила стягнути з відповідача на її користь половину вартості спільного майна, яке відповідачем було передано до статутного капіталу ТОВ «НОУС». Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував із посиланням на те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Вказував, що позивачка не приймала спільної з відповідачем участі грошовими коштами, працею та інше у набутті цього майна. Догляд за померлою [PERSON] здійснювала його мати - [PERSON] . Вважає, що позов не підлягає задоволенню. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. В ході судового розгляду встановлено, що 02.09.2011 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №289, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 21.08.2012 року. Шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2016 року по справі №335/12432/15-ц, яке набрало законної сили 28.03.2016 року. 07.12.2012 року між відповідачем та [PERSON] було укладено договір довічного утримання. Згідно пункту 1 (першого) якого [PERSON] передає у власність відповідача належний їй житловий будинок [ADDRESS] , житловою площею 33,6 кв.м., загальною площею 58 кв.м.. На земельній ділянці розташовані наступні будівлі та господарські споруди: житловий будинок літ. А., погріб з шийкою літ. пг, літня кухня літ. Б, вбиральня літ. В, гараж літ. Д, сарай літ. Е, сарай літ. Ж, сарай літ. З, замощення І, колодязь водопровідний 10, зливна яма 11, колодязь водопровідний 12, сходи 13, паркан 2, водопровід 4, паркан 6, ворота 7, ворота 8, паркан 9. Також 07.12.2012 року між відповідачем та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, згідно пункту 1 (першого) якого [PERSON] передає у власність відповідача належну їй земельну ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 2310100000:04:032:0159, цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень ч.1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Тобто договір довічного утримання є відплатним договором. Статтею 748 ЦК України передбачено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Частиною 3 та 4 статті 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції від 20.01.2015 року. Частиною 2 статті 755 ЦК України передбачено договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 5 договору довічного утримання, за яким було передано житловий будинок, зазначено, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись відчужувачу, оцінюється сторонами в розмірі одного прожиткового мінімуму на місяць. Згідно ст. 751 ЦК України ця грошова оцінка підлягає індексації у порядку встановленому законом. Аналогічне положення міститься в пункті 6 договору довічного утримання, за яким було передано земельну ділянку. Сторонами не заперечується, що за життя [PERSON] не подавала позов про розірвання договорів довічного утримання внаслідок неналежного їх виконання, тобто договори довічного утримання виконувались. Згідно положень ч.2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Таким чином, кошти, які отримувала позивачка від держави, як соціальна допомога по догляду за дитиною, та заробітна плата відповідача, є спільними коштами подружжя. Відповідно до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 01.06.2020 року по справі №361/2647/17 (номер в ЄДРСР 89621058) зазначено наступне: «Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідач не спростував презумпцію спільності права власності на вказане майно, не надав належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, придбане за його власні кошті. Крім того, його посилання на недоведеність фінансової участі позивача у придбанні спірного майна не має правового значення, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. Твердження відповідача щодо врахування правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 жовтня 2013 року № 6-79цс13, відповідно до якого належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна є необґрунтованими. Верховний Суд України на розвиток та доповнення інших правових висновків у постанові від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 зазначив про необхідність врахування презумпції спільності майна подружжя (стаття 60 СК України) та обов`язку її спростувати того з подружжя, хто цю презумпцію оспорює. У цій справі презумпцію спільності майна подружжя мала спростувати саме відповідач, а не позивач». Аналогічно у дійсній справі, відповідач не спростував презумпцію спільності майна подружжя - земельної ділянки та житлового будинку [ADDRESS] . Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що 23.12.2015 року відповідач без згоди позивачки передав, як засновник товариства, вищезазначені житловий будинок та земельну ділянку до статного капіталу ТОВ «Ноус» (код ЄДРПОУ 40184753), тобто здійснив передання (відчуження) спільного майна на користь юридичної особи. У постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року по справі №6-38цс15, номер в ЄДРСР 44666116, зазначено наступне: «якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства». Після внесення відповідачем спільного майна до статного капіталу ТОВ «Ноус» (земельної ділянки та житлового будинку [ADDRESS] ), речове право позивачки трансформувалося у право вимоги, зокрема, у право вимоги до відповідача виплати половини вартості майна, внесеного до статутного капіталу, в разі поділу майна подружжя. Згідно звіту №DV01-170213-001 про оцінку майна, а саме житлового будинку з відповідними будівлями і господарюючими спорудами, загальною площею 58кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , складеного ТОВ «Оцінювання нерухомості - Рівне», яке має Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №412/16, виданого Фондом державного майна України 01.06.2016 року, вартість вказаного нерухомого майна на день проведення оцінки складає 611 051 грн. 00 коп. Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки №130217-11, складеної оцінювачем ТОВ «Профі-оцінка» [PERSON] , який має відповідне кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, вартість земельної ділянки площею 0.1 га, кадастровий номер 2310100000:04:032:0159, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на день проведення оцінки, складає 189 087 грн. 00 коп. Половина вартості вказаного житлового будинку та земельної ділянки складає ціну позову - 400 069 грн. 00 коп. Посилання представника відповідача, що вказані звіти є неналежними доказами вартості отриманого в період шлюбу майна, є безпідставними. Згідно положень ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідач та його представник не надали до матеріалів справи інші звіти про оцінку вказаного майна, які б спростовували висновки наданих позивачкою звітів. Згідно приписів ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Outcome: approved