Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей у Галицькому районі Івано-Франкіської області Галицької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав відповідачів - батьків дітей та стягнення аліментів. Ухвалою суду від 25 жовтня 2018 року відкрито провадження за цим позовом. 04 грудня 2018 року [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей у Галицькому районі Івано-Франківської області Галицької районної державної адміністрації, про зміну місця проживання дітей та звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів. Ухвалою суду від 08 квітня 2019 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про зміну місця проживання дітей та звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів об`єднано в одне провадження із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. При цьому іншою ухвалою суду від 08 квітня 2019 року первісний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей у Галицькому районі Івано-Франківської області Галицької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів залишено без розгляду. Крім того, 21 січня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей, про відібрання малолітніх дітей та повернення їх батькові. Ухвалою суду від 22 травня 2019 року матеріали цивільної справи ЄУН 341/101/19, провадження 2/341/243/19, за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба в справах дітей Галицької РДА про відібрання малолітніх дітей та повернення їх батькові об`єднано в одне провадження із цивільною справою ЄУН 341/1922/18, за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Галицької РДА, про зміну місця проживання дітей та звільнення від заборгованості зі сплати аліментів. Ухвалою суду від 22 вересня 2020 року закрито підготовче провадження і призначено до розгляду по суті справу за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Галицької РДА, про зміну місця проживання дітей та звільнення від заборгованості зі сплати аліментів, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Галицької РДА, про відібрання малолітніх дітей та повернення їх батькові. Ухвалою суду від 12 лютого 2021 року справу прийнято до свого провадження новим складом суду. У зв`язку зі зміною територіального устрою Службу у справах дітей Галицької РДА замінено на Службу у справах дітей Бурштинської міської ради. Первісний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] обґрунтований тим, що з 2013 року позивачка постійно брала участь у вихованні та утриманні дітей [PERSON] , 2005 року народження, та [PERSON] , 2008 року народження, які за рішенням суду проживали з відповідачами. Аліменти сплачувала на руки [PERSON] , який їх витрачав на власні потреби, про що свідчить і позов [PERSON] про позбавлення батьківських прав. На час звернення до суду з цим позовом діти проживають з позивачкою і бажають проживати саме з нею надалі, тому просить змінити місце проживання дітей та звільнити її від сплати заборгованості з аліментів по день прийняття рішення у цій справі. У судовому засіданні позивачка та її представниця позов підтримали, просили такий задовольнити, стягнути з відповідачів судові витрати. У судовому засіданні відповідачі та представниця первісний позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити. При цьому [PERSON] та його представниця підтримали зустрічний позов з підстав, викладених у ньому. Зазначили, що у 2013 році за рішенням суду спільних дітей залишено проживати з [PERSON] , проте відповідачка маніпуляцією свідомістю дітей змусила їх перейти жити до неї. Вважають, що дітям буде краще проживати з батьком, зокрема у будинку його матері - [PERSON] , яка про дітей завжди дбала і їх утримувала. При цьому зіслалися на те, що з часу проживання з мамою [PERSON] діти почали гірше вчитися, а сама відповідачка за зустрічним позовом кілька років після розлучення дітьми майже не цікавилась. Відповідачка та її представниця зустрічний позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити. Представниця Служби у справах дітей Бурштинської міської ради у судовому засіданні повідомила, що органу сім`я добре відома і питання визначення місця проживання дітей розглядалось неодноразово, зокрема за участю сторін, їхніх представників. Наголосила, що однозначно переконана, і такого ж висновку дійшла відповідна комісія при виконкомі Бурштинської міської ради, що діти [PERSON] та [PERSON] повинні проживати разом зі своєю матір`ю - [PERSON] . Таким чином, просила задовольнити первісний позов про зміну місця проживання дітей, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] - відмовити. Надаючи правову оцінку наявним у справі письмовим доказам, поясненням сторін та показанням дітей, суд установив наступні фактичні обставини у справі. Між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб 19 травня 2005 року, актовий запис № 4. У шлюбі народилося двоє спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 21 серпня 2013 року у справі № 341/1329/13-ц шлюб між сторонами розірвано, дітей залишено проживати з батьком [PERSON] . Рішенням Галицького районного суду від 24 вересня 2013 року у справі № 341/2314/13-ц визначено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі по 600 грн на місяць, починаючи з 03 вересня 2013 року та до досягнення сином повноліття; на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі по 500 грн на місяць, починаючи з 03 вересня 2013 року та до досягнення сином повноліття [INFO] діти проживали з батьком та бабусею [PERSON] у будинку останньої у селі Дем`янів. У грудні 2018 року діти самостійно пішли проживати до мами [PERSON] . Спершу проживали спільно з громадянином [PERSON] , проте за бажанням дітей на цей час [PERSON] разом з дітьми проживають окремо в орендованій квартирі у місті Бурштині. Відповідно до наданого розрахунку зі сплати аліментів (а. с. 187) станом на 31.12.2019 заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на користь відповідача становила 46064,49 грн. Відповідно до наданих характеристик на дітей [PERSON] та [PERSON] (а. с. 189-190) діти за місцем навчання у 2021 році характеризуються позитивно. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконкому Бурштинської ради від 06 лютого 2017 року за заявою [PERSON] визначено порядок спілкування з дітьми. Рішенням виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 24 червня 2021 року № 11 у цій справі визначено за доцільне надати дозвіл на зміну місця проживання [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини виконкому Бурштинської ради від 03 червня 2021 року № 28. Як підтвердила у судовому засіданні представниця Служби у справах дітей, на засіданні комісії 03 червня 2021 року з розгляду питання про визначення місця проживання дітей батько [PERSON] не заперечував проти зміни місця проживання дітей. При цьому у судовому засіданні [PERSON] зазначив, що погодився на таку зміну через тиск представниці [PERSON] . Зараз заперечує щодо зміни місця проживання дітей. Допитані у судовому засіданні за участю законних представників та працівника Служби у справах дітей неповнолітній [PERSON] , [INFO] , та малолітній [PERSON] , [INFO] , підтвердили, що до грудня 2018 року проживали з татом у бабусі [PERSON] в селі Дем`янові. Проте через часті сварки тата з дідом вирішили піти жити до мами. Повідомили суду, що до грудня 2018 року мама приходила до них, допомагала по господарству у бабусі, купувала їм речі. Зазначили, що зараз проживають троє з мамою, їм у мами добре, однозначно повідомили, що хочуть і надалі проживати з мамою. Надаючи правову оцінку установленим у справі обставинам та позовним вимогам по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. ст. 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Що стосується первісних позовних вимог про зміну місця проживання дітей та зустрічних про відібрання дітей, то суд виходить з такого. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до стаття 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.(стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини , сім`ї, свого народу та Батьківщини. За змістом статей 160,161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Надаючи правову оцінку усім установленим обставинам справи, суд дійшов однозначного висновку про те, що проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з їхньою мамою [PERSON] відповідатиме якнайкращим інтересам цих дітей, зокрема тому, що діти самі цього хочуть. При цьому [PERSON] більше 14 років і він сам обирає з ким із батьків проживати, а [PERSON] - повних 13 років і його згода під час вирішення відповідного питання відіграє вирішальне значення. Своєю чергою розлучення дітей у цьому випадку суд вважає неприпустимим. Водночас суд не бере до уваги доводи представниці відповідача [PERSON] про те, що співмешканець [PERSON] громадянин [PERSON] притягувався до відповідальності правоохоронними органами, оскільки на час вирішення спору [PERSON] з указаною особою не проживає на прохання дітей. Також суд не бере до уваги посилання представниці [PERSON] щодо відсутності висновку Служби у справах дітей за зустрічним позовом про відібрання дітей, оскільки вважає надмірним формалізмом зобов`язання органу опіки і піклування надавати, фактично, повторний висновок щодо визначення місця проживання дітей, оскільки, як пояснила представниця Служби у справах дітей, під час підготовки рішення комісією ураховувались комплексно усі обставини та визначалось в інтересах дітей, з ким із батьків їм буде проживати краще. Так само суд вважає необґрунтованими доводи сторони відповідача [PERSON] про те, що відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] у 2013 році фактично залишила малих дітей на батька та бабусю, мало цікавилась їхнім добробутом та вихованням, вела аморальний спосіб життя, оскільки на час вирішення спору вказані обставини відсутні, а мама належним чином дбає про дітей, що останні підтвердили у судовому засіданні. При цьому суд звертає увагу на те, що у цій справі розглядаються спори саме між батьками дітей [PERSON] та [PERSON] щодо місця проживання дітей, а не між відповідачкою за первісним позовом бабусею дітей [PERSON] та їхньою мамою. Тому доводи представниці відповідача про те, що проживання дітей у бабусі відповідає їхнім найкращим інтересам, оскільки [PERSON] займалась їхнім вихованням і вони краще навчались під час проживання в селі Дем`янові не заслуговують на увагу. Крім того суд враховує, що спершу до суду у жовтні 2018 року звернулась саме бабуся дітей [PERSON] з позовом про позбавлення батьківських прав обох батьків, що свідчить про неналежну участь у вихованні та утриманні дітей з боку батька [PERSON] . З огляду на викладене, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дітей з їхньою мамою. Що стосується первісних позовних вимог про звільнення [PERSON] від заборгованості зі сплати аліментів, суд виходить з такого. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання. Оскільки представниця позивачки за зустрічним позовом заявила про звільнення від заборгованості зі сплати аліментів до часу прийняття рішення у справі під час усного виступу в останньому судовому засіданні, тобто значно пізніше після закінчення підготовчого засідання, суд такі вимоги не розглядає. При цьому розглядає їх у розмірі, заявленому під час подання позову від 03 грудня 2018 року. Відповідно до частини другої статті 197 Сімейного кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Суд вважає, що факт проживання дітей з мамою з грудня 2018 року, а також утримання дітей матір`ю, є безумовною обставиною, що має істотне значення. Таким чином, наявні підстави для звільнення [PERSON] від заборгованості зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дітей з 01 грудня 2018 року, оскільки сини з грудня 2018 року фактично проживають з мамою і перебувають на її утриманні. Проте, як зазначалось, у встановленому процесуальним законодавством порядку, розмір позовних вимог не збільшено, а тому спір у цій частині по суті судом не вирішується. При цьому, надаючи правову оцінку наявним у справі доказам та установленим обставинам справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для звільнення [PERSON] від заборгованості зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дітей до 01 грудня 2018 року у зв`язку з наступним. Відповідно до приписів частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Жодних належних доказів, які б підтверджували сплату [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON] до грудня 2018 року, суду не надано. Своєю чергою з пояснення сторін, які не є засобами доказування, неможливо встановити рівень участі [PERSON] в утриманні дітей на час їхнього проживання у батька з бабусею. При цьому [PERSON] пояснив, що у перші роки мама дітьми взагалі не цікавилась і зрідка приходила на його вимогу. Уже у 2017-2018 роках почала приходити та інколи приносила речі, які були у вжитку (гуманітарку). Готівкові кошти, зі слів відповідача, [PERSON] давала кілька разів у незначній сумі, яку не пам`ятає. Також суд враховує і те, що влітку 2021 року під час поїздки матері за кордон на сезонні роботи діти більше місяця проживали у бабусі та батька, тобто перебували на їхньому утриманні. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачка за первісним позовом не довела наявність передбачених статтею 197 СК України підстав для звільнення її від заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла до грудня 2018 року, зокрема, що така заборгованість за аліментами виникла у зв`язку з тяжкою хворобою матері або у зв`язку з іншою обставиною, що має істотне значення. При цьому, на переконання суду, періодичні навідування дітей, готування їм їжі та інколи забезпечення одягом, який був у вжитку, не можуть бути розцінені як інша обставина, що має істотне значення, для звільнення [PERSON] від заборгованості за аліментами. Своєю чергою суд вважає необґрунтованими доводи представниці [PERSON] щодо безпідставності стягнення на цей час з позивачки заборгованості за аліментами у випадку визначення місця проживання дітей з мамою, оскільки відповідні кошти призначені саме для утримання дітей, яких батько не буде утримувати. Такі доводи представниці позивачки за первісним позовом суд до уваги не бере, оскільки заборгованість виникла, в тому числі за період до грудня 2018 року, коли діти перебували на утриманні відповідачів за первісним позовом. Тоді як вимоги про звільнення від заборгованості за аліментами, що виникла після 01 грудня 2018 року, суд не розглядає. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісних позовних вимог у цій справі та про відмову у задоволенні зустрічного позову повністю. Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, понесені позивачкою судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,0 грн та 704,80 грн судового збору підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial