Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою, в якій посилається на те, що 20 серпня 2014 року помер її колишній чоловік [PERSON],. Причину смерті [PERSON] підтверджує довідка про смерть № 1123 від 05.011 2014 року виданого відділом запису актів цивільного стану Гагарінського району м. Севастополя Управлінні записку актів цивільного стану Уряду Севастополя та свідоцтво про смерть № 11126 від 21.08.2014 року , виданого відділом запису актів цивільного стану Гагарінського району м. Севастополя Управління запису актів цивільного стану Уряду Севастополя. 19 квітня вона звернулась до відділу ДРАЦС Лисичанського міського управління юстиції Луганської області для державної реєстрації смерті [PERSON], але отримала відмову з посилання на те, що нею представлені документи видані на території , де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Свідоцтво про смерть їй необхідно для оформлення спадщини та отримання соціальної допомоги. Заявник [PERSON] у судовому засіданні не була присутня, подала заяву про розгляд справи без її участі та задовільнення поданої заяви. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причину нявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], зареєстрована в [INFO], кв. Дружби народів, 23 кв. 44 ( а.с.4-4зв.). Із копії свідоцтва про шлюб серія 1-ЕД № 145189 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 06.04.2012 року , про в книзі реєстрації шлюбі 2012 року квітня місяця 06 числа зароблено відповідний актовий запис № 59. Прізвище після реєстрації шлюбу : чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]( а.с.6) ) Документами підтверджуючими факт смерті є: копія свідоцтва про смерть серія 1-КМ № 500508, виданого 21.08.2014 року вбачається, що (мовою оригіналу) : « [PERSON], гражданин Украины, 05 ноября 1990 года, г. Лисичанск, Луганская область , умер 20.08.2014 года, о чем 2014 года августа месяца 21 числа составлена запись акта о смерти № 1126. Место смерти г. Севастополь, Российская Федерация ( а.с.7) Копією довідки про причину смерті № 1131ві. 21.08.2014 року, з якої вбачається, що [PERSON], [INFO], умер 20.08.2014 года. Причина смерти : «механическая асфикция повешение. Умышленное самоповреджение путем повешения» ( а.с.9) ; справкой о смерти № 1123 от 21.08.2014 года ( а.с.9а) Відділом ДРАЦС Лисичанського міського управління юстиції від 19.04.2016 року [PERSON] відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON], оскільки заявником для підтвердження факту смерті пред»явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження ( а.с.8) Згідно з положенням п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів,як документи, що видані органами та установами та тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Практикою Європейського суду з прав люди, а саме висновком суду у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який полягає у тому, що не може визнаватися недійсними всі документи,видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органами державної реєстрації актів цивільного стану є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану; відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану); виконавчі органи сільських, селищних і міських (крім міст обласного значення) рад. Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть українського зразка та оформлення спадщини. Таким чином, суд доходить висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення заяви, надані докази достатніми та переконливими. На підставі викладеного,

Outcome: approved