Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є онуком позивача та зареєстрований у житловому будинку за вищевказаною адресою з 05.12.2013 року, проте на даний час фактично за місцем реєстрації не мешкає. Влітку 2013 року відповідач виїхав на заробітки до Російської Федерації, де перебуває і на даний час. Останнім часом відповідач на зв'язок не виходить. У добровільному порядку відповідач знятися з реєстрації з належного позивачу на праві приватної власності будинку не погоджується, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, зокрема, реєстрація відповідача у належному позивачу будинку є перешкодою для оформлення субсидії для оплати комунальних послуг. На підставі вищевикладеного [PERSON] вимушена звернутися до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, за захистом свої прав. Позивач - [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти вирішення справи при заочному розгляді не заперечувала (а.с.25). Відповідач - [PERSON] відзиву на позовну заяву не надав, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце судового засідання шляхом надсилання повістки про виклик до суду засобами поштового зв'язку (а.с.24) та шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Новоайдарського районого суду Луганської області офіційного веб-порталу Судової влади України (https://na.lg.court.gov.ua/sud1218/inshe/adv/576305/; а.с.22-23), заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1996 року (а.с.9) та копії технічного паспорту на житловий будинок (а.с.5-7) власниками будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.14). [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЕД №220325 (а.с.15). Відповідач [PERSON] є онуком позивача та зареєстрований у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], з 05.12.2013 року, що підтверджується копією домової книги (а.с.12-13) та копією довідки №4652, наданої 15.08.2018 року виконавчим комітетом Новоайдарської селищної ради (а.с.11). Відповідно до акту, складеного 20.08.2018 року депутатом Новоайдарської селищної ради (а.с.10), за адресою: [ADDRESS], зареєстровано 3 особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] При цьому [PERSON], [INFO], не проживає за вищевказаною адресою тривалий час, а саме з 05.12.2013 року. У добровільному порядку відповідач знятися з реєстрації з належного позивачу на праві приватної власності будинку не погоджується, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, зокрема, реєстрація відповідача у належному позивачу будинку є перешкодою для оформлення субсидії для оплати комунальних послуг. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом достовірно встановлено, що відповідач не користується житлом за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, що дає суду законні підстави для задоволення позову та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 15, 317, 319, 321, 355, 369, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 71, 150 ЖК України,

Outcome: approved