Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] в якому просить усунути перешкоди у праві користування квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право проживання у квартирі [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що їй на праві користування належить квартира [ADDRESS] на підставі ордеру 106/01, виданого виконавчим комітетом Київської ради народних депутатів м. Харкова від 04.05.2001 року. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач. На підставі Ордеру 106/01 в квартирі поселилась [PERSON] , а також члени її сім`ї на той момент, а саме [PERSON] , [PERSON] . Шлюб мі подружжям [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2011року. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою, але фактично не проживає за місцем реєстрації з 01.05.2011 року. На вказаній жилплощі відповідач не мешкає без поважних на це причин. Будь-які особисті речі відповідача у зазначеній квартирі також відсутні. Зазначає, що вона постійно сплачує комунальні платежі які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб, відповідач не приймає участі в сплаті комунальних послуг за цією адресою. Реєстрація відповідача перешкоджає їй в повній мірі оформити право власності. У зв`язку з чим вбачає достатність правових та фактичних підстав для визнання відповідача, зареєстрованого у квартирі [ADDRESS] таким, що втратив право проживання у зазначеному житловому приміщенні. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 27.04.2020 року до участі у справі залучено Харківську міську раду в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою суду від 03.06.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представником третьої особи Харківської міської ради надано до суду пояснення, згідно яких вважає, що позивач належним чином не обґрунтовує позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Вважає позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Представником позивача надано до суду пояснення, в яких він зазначає, що факт непроживання відповідача у квартирі більш ніж 6 місяців та причини його відсутності у квартирі підтверджується актом, показаннями свідків, заочним рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2011року про розірвання шлюбу, листом Шевченківського відділу поліції ГУНП в харківській області, довідкою інспектора сектору моніторингу Шевченківського відділу поліції ГНП в Харківській області. А саме у зв`язку з розірванням шлюбу між позивачем та відповідачем та припиненням сімейних відносин, 01.05.2011 року відповідач добровільно виселився з квартири та забрав всі свої особисті речі. Копії квитанцій в матеріалах справи підтверджують сплату комунальних послуг безпосередньо позивачем. В судовому засіданні представник позивача адвокат Трофименко Р.О. позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.06.2020 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, допитавши свідків, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією ордеру №106/01, виданого виконавчим комітетом Київської ради народних депутатів м.Харкова від 04.05.2001 року. Встановлено, що на підставі зазначеного вище Ордеру в квартиру [ADDRESS] вселено [PERSON] , а також членів сім`ї [PERSON] та [PERSON] Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.03.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до ст.ст.47, 48 Конституції України кожній особі гарантовано право на житло. Згідно з ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч.1 ст. 163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 ЖК України. Відповідно до статті 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верхового суду України від 03.04.1987 року №2 «Про практику застосування судами житлового законодавства», за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї житлове приміщення зберігається протягом шести місяців. Якщо людина відсутня в житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, вона вважається такою, що втратила право на житлове приміщення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року із наступними змінами, про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України - у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратили право користування жилим приміщення (ст.71 ЖК), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що стратив право на жилу площу. Якщо ж вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суду вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Згідно довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 13.03.2019 року за адресою [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] . Реєстрація відповідача за вказаною адресою також підтверджується довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 03.03.2020 року. Як вбачається зі змісту позову та пояснень представника позивача, наданих у судовому засіданні, [PERSON] за адресою реєстрації не проживає з 01.05.2011 року, за комунальні послуги не сплачує, в підтвердження чого надано копії квитанцій, досліджених в судовому засіданні. Факт відсутності відповідача за адресою [ADDRESS] також підтверджується показами свідків [PERSON] та [PERSON] , які в судовому засіданні показали, що вони є сусідками позивачки, відповідача не бачили за адресою реєстрації приблизно з 2011-2012 року. Отже, відповідач не користується житловим приміщенням, де він зареєстрований. Не проживає за цією адресою, за комунальні послуги не сплачує. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позивач обґрунтовано та правомірно ставить вимоги до відповідача про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , так як він добровільно залишив вказане приміщення і на час розгляду справи не проживає в ньому більше шести місяців, що дає суду підстави визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно ч.1 ст.71 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 61, 71, 72, 163 ЖК України,

Outcome: approved