Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визнання його батьком дитини [PERSON], [INFO] та стягнення аліментів. Позов мотивований тим, що позивач та відповідач з початку 2012 року спільно проживали в орендованій квартирі в м. Івано-Франківську, вели спільне господарство, перебували у фактичних шлюбних відносинах. Коли позивачка завагітніла, то відповідач зрадів, протягом вагітності надавав матеріальну допомогу, цікавився перебігом вагітності, відвідував у лікарні. Син народився в м. Флоренція, Республіка Італія та позивачка записала прізвище сина так як і своє. Після повернення до України вони з відповідачем продовжували проживати разом. При хрещенні відповідач записаний батьком дитини. Згодом сторони перестали проживати разом, однак відповідач відвідував сина, приносив подарунки, але батьківство своє не визнає, перестав надавати матеріальну допомогу сину. За клопотанням позивача 02 жовтня 2014 року ухвалою суду було призначено судово-генетичну експертизу. Відповідач не зявлявся до ДП «ГРП АСМУ» для відбору крові, виклики не отримував, тому ухвала суду про проведення експертизи не виконана, експертиза не проведена, що підтверджується неодноразовими повідомленнями ДП «ГРП АСМУ». В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали з мотивів викладених у позовній заяві. Просила позов задовольнити в повному обсязі, не заперечили щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судові засідання не зявлявся, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с.28,38,55,87,97). З урахуванням положень ст. 224 Цивільно-процесуального кодексу України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що бачила як [PERSON] приходив до позивачки в лікарню, приносив одяг, ліки. Вдома в позивачки були чоловічі речі, [PERSON] та [PERSON] проживали разом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що до і під час вагітності позивачки вони жили разом з відповідачем. Коли дитині було 1 чи 2 місяці [PERSON] забрав свої речі з квартири. Батьківство своє не хоче визнавати, але й причини не пояснює. На хрещенні дитини [PERSON] назвав себе його батьком. Свідок [PERSON], в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що [PERSON] та [PERSON] жили як сімя, вели спільне господарство. Заслухавши пояснення позивача та її представника, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 10 жовтня 2013 року [PERSON] народила сина [PERSON] в Італійській Республіці, даний факт підтверджується копією витягу з акту про народження № 93, який виданий мерією Флоренції (а.с.7). [PERSON] зареєстрований громадянином України, що вбачається із довідки (а.с.9). Відповідно до ст. 121 Сімейного кодексу України (надалі СК України), права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 122 СК України встановлено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини. Позивачка народила дитину у період коли не перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в акті цивільного стану про народження № 793 який виданий Муніципалітетом м. Флоренції, Італійська Республіка, прізвище дитини записано за прізвищем матері «Зубик» та не вказані дані про його батька. Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (далі СК України), при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Статтею 125 СК України закріплено, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Спільної заяви сторони не подавали. Відповідно до ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Відповідач ухилявся від проведення експертизи, не зявлялась на відібрання крові, не повідомляла про зміну свого місця перебування, а тому суд прийшов до висновку, що позивач є батьком дитини [PERSON]. Стаття 57 ЦПК України вказує на те, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідач в судові засідання не зявлявся, доказів на спростування фактів викладених в позовній заяві суду не надав. Таким чином, судом встановлено, що факти, викладені позивачем у своїй позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, у зв'язку з чим, позовні вимоги про встановлення батьківства підлягають повному задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати. Що стосується вимоги позивачки про стягнення аліментів, то суд виходить з наступного. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України і розяснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З урахуванням наведених положень та відсутності доказів про те, що відповідач має інший постійний дохід, суд дійшов висновку, що аліменти, які підлягають стягненню з нього в користь позивачки на утримання дитини слід визначити в твердій грошовій сумі. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За змістом ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, стягувати з відповідача аліменти в користь позивачки на утримання малолітньої дитини в розмірі 600 гривень щомісячно до досягнення сином повноліття, починаючи з дня подачі позову до суду. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути 243,60 гривень судового збору в дохід держави. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. ст. 125, 128, 134, 135, 180-182, 184 Сімейного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 57, 61 ч.1, 146 ЦПК України,

Outcome: partial