Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], [INFO] у період 2018 року. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що з відповідачем [PERSON] вона знаходиться у фактичних шлюбних відносинах з 2010 року, від яких в них народився син [PERSON], [INFO]. Як зазначає позивач, в місті Євпаторія проживає її брат, якого остання бажає відвідати, а також оздоровити сина, а тому мета її поїздки - оздоровлення та культурний розвиток, підстави виїзду за кордон - гостьовий лист, виїзд тимчасовий - період 2018 рік. За твердженнями позивача, їй відомо останнє місце перебування відповідача, проте в усній формі останній категорично відмовляється надати нотаріально посвідчений дозвіл для виїзду сина за межі України. Неможливість отримання дозволу батька на виїзд за кордон дитини [PERSON], [INFO] є перешкодою для виїзду за межі України. Позивач зазначає, що чинне законодавство не передбачає підстави для відмови у перетині кордону дитиною, а лише встановлює особливий порядок надання дозволу на виїзд неповнолітньої особи у разі відсутності згоди одного з батьків за рішенням суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.07.2018 року відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. 06.09.2018 року позивач через канцелярію суду подала заяву про зміну предмета позову за змістом якої просить суд надати їй дозвіл на виїзд дитини [PERSON] в Автономну Республіку Крим в м. Євпаторія на період з 15.11.2018 року до 04.12.2018 року без згоди батька. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.09.2018 року прийнято до розгляду заяву [PERSON] про зміну предмета позову подану 06.09.2018 року, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву за змістом якої просить суд розглядати справу без її участі, позов задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі та прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням пояснень сторін, наданих доказів та інтересів дитини. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, відзиву або будь-яких заяв до суду не подавав, а тому на підставі статей 280 - 282 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача за письмовою згодою позивача. За таких обставин судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно 12.03.2015 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, серія [NUMBER], актовий запис № 528 від 20.05.2014 року (а.с.6). Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2018 року на адресу суду надійшло заява від імені відповідача про розгляд справи без його участі та в якому просить позов задовольнити, однак суд ставиться критично до поданої заяви та не приймає її до уваги, оскільки остання не містить підпису особи, яка її подала. Згідно зі статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Відповідності до частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. За приписами частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з частиною 2 статті 154 Сімейного кодексу України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Частиною 2 статті 155 Сімейного кодексу України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частини 2 статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтями 3, 6 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків /усиновлювачів/ та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду за кордон з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Чинним законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 року у справі № 6-15цс17, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі та передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дітей за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. З огляду на викладене, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На підставі вищевикладеного та приймаючи до уваги те, що позивач має намір разом з сином відвідати своїх рідних, які перебувають в Автономній Республіці Крим в м. Євпаторія, відпочити та оздоровити дитину, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України, а також того що виїзд дитини за кордон пов'язаний з виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або пов'язаний із довгостроковим перебуванням за межами України з інших причин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. За приписами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved