Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON], в якому просила визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, розташовану в с. Іванівка Арбузинського району Миколаївської області по вул. Вишневій, 48 та належала [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії МК, виданого 22 листопада 1996 року Іванівською сільською радою та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1731. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що розташовані в с. Іванівка Арбузинського району Миколаївської області по вул. Горького, 48. Зазначений договір купівлі-продажу зареєстровано державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області за № 3406. Право власності позивача на нерухоме майно також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 90735054 від 29.06.2017 року. У відповідності до розпорядження Іванівської сільської ради № 5-р від 17.02.2016 року вул. Горького перейменовано на вул. Вишнева. Однак, зазначений житловий будинок із спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, право власності на яку зареєстровано у відповідності до Державного акту про право приватної власності на землю серії МК, виданого 22 листопада 1996 року Іванівською сільською радою та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1731, за [PERSON] На теперішній час позивач позбавлений можливості вільно розпоряджатися належним їй нерухомим майно, оскільки право власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок та господарські споруди і будівлі, зареєстровані за [PERSON] В зв'язку з зазначеним позивач змушена була звернутися до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права на власність. У відповідності до ухвали Арбузинського районного суду від 12.09.2017 року відповідача по справі [PERSON] замінено на [PERSON], яка є правонаступником [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні збільшила позовні вимоги та просила суд припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку, яка належала останній на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії МК, виданого 22 листопада 1996 року Іванівською сільською радою та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1731 та визнати за [PERSON] право власності на вказану земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, розташовану в с. Іванівка Арбузинського району Миколаївської області по вул. Вишневій, 48 та належала [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії МК, виданого 22 листопада 1996 року Іванівською сільською радою та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1731. Відповідач в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. При цьому пояснила суду, що обставини справи викладені у позовній заяві, зазначено вірно. Після смерті матері [PERSON], спадкоємцем є тільки вона та на момент смерті матері проживала разом із нею. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 25 грудня 2003 року державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області та зареєстрованого в реєстрі за № 3406, [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться в с. Іванівка Арбузинського району Миколаївської області по вул. Горького № 48 (а.с. 9-10). Згідно довідки Арбузинського РКП «Бюро технічної інвентаризації» № 83 від 19 червня 2017 року житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, розташований по вул. Вишнева (колишня Горького), № 48 в с. Іванівка Арбузинського району Миколаївської області належить [PERSON] (а.с. 11-12). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 90735045 від 29.06.2017 року право власності на житловий будинок № 48 по вул. Вишнева (Горького) в с. Іванівка Арбузинського району Миколаївської області зареєстровано за [PERSON] (а.с. 13-14). Згідно розпорядження Іванівської сільської ради № 5-р від 17.12.2016 року про перейменування вулиць, вулицю Горького перейменовано на Вишнева (а.с. 15). Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії МК, [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Іванівської сільської ради № 37 від 13.12.1995 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 гектарів, розташовану на території с. Іванівка Іванівської сільської ради, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку (а.с. 7-8). У відповідності до повідомлення Южноукраїнського РВ УДМС України в Миколаївській області 2/24 вих. № 2003 від 16.08.2017 року [PERSON] з 28.05.2013 року знята з реєстраційного обліку у звязку зі смертю, актовий запис 101 від 05.04.2013 року (а.с. 64). Згідно копії свідоцтва про смерть серії І-ФП № 176483 (а.с. 81), яка міститься в копії спадкової справи № 91/2013 на майно померлої [PERSON], остання померла 04 квітня 2013 року в м. Южноукраїнськ. Відповідно до зазначеної копії спадкової справи, єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є її донька [PERSON] (а.с. 74-100). Відповідно до частин 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. За вимогами ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчує державний акт. За змістом ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом частин 1, 3 ст. 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов'язків сторін цього договору. За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає/зобов'язується передати майно (товар), а покупець приймає/зобов'язується прийняти майно (товар). Підпунктом «г» пункту 18 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. Відповідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України по справі № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року Верховним Судом України було зазначено, що норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу жилого будинку) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Відповідно до ст. 120 ЗК України, в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Інше в процесі судового розгляду не встановлено. Враховуючи, що до позивачки перейшло право власності на будинок на підставі договору купівлі-продажу, то до неї, виходячи з положень закону, також переходить право власності і на земельну ділянку на якій розташовано будинок. В звязку з тим, що іншим способом, окрім судового порядку, позивач не може захистити своє майнове право, тому відповідно до ст. 61 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість. На підставі викладеного і

Outcome: approved