Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області з позовом, в якому просить зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод у користуванні належними їй на праві власності 3/8 часток будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та 3/8 часток земельної ділянки, шляхом виселення з вказаного будинку квартирантів та надання їй доступу до будинку; визначити порядок користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельною ділянкою, які належать їй на праві власності. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] (надалі - позивач), [PERSON] (надалі - відповідач-1) і [PERSON] (надалі - відповідач-2) на праві спільної часткової власності належать - житловий будинок з надвірними будівлями (загальною площею 59,3 кв.м та житловою площею - 40,7 кв.м), який розташований за адресою: [ADDRESS] , а також земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1688 га (кадастровий номер [NUMBER] ), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивачу належить 3/8 частки вказаного будинку, [PERSON] 1/4 частки, а [PERSON] 3/8 частки, також відповідно 3/8 частки вказаної вище земельної ділянки, відповідачу-1 - 1/4 частки та відповідачу-2 - 3/8 частки. Вказане майно було успадковане після смерті їхньої матері [PERSON] , яка померла [INFO] . З часу успадкування частини будинку та земельної ділянки відповідачами, вони постійно перешкоджають позивачу користуватись належним на праві приватної власності майном, так як весь час у них виникають суперечки та сварки. Переживати всі ці суперечки з відповідачами позивач не може, так як у неї існують проблеми зі здоров`ям, вона є інвалідом І групи. Відповідачі весь час провокують конфліктні ситуації, які, враховуючи захворювання позивача, можуть бути небезпечним для її життя і здоров`я. Скориставшись тим, що позивач за станом здоров`я була змушена деякий час знаходитися у лікарні, її речі, які були в будинку, відповідачами були викинуті на подвір`я, внаслідок чого вони були зіпсовані та стали непридатними для використання. На будинку відповідачі змінили замок і позивач не може увійти до житла. Ключі в добровільному порядку відповідачі не дають. Комунальні послуги за будинок не оплачують, із-за чого утворилася велика заборгованість. Натомість заселили туди квартирантів та повністю обмежили позивача в праві користування належним їй будинком та земельною ділянкою. 26.11.2018 представнику позивача - [PERSON] було в грубій та зухвалій формі відмовлено у доступі до будинку, з приводу чого він був змушений звернутися за допомогою до поліції. Оскільки позивачу немає де жити, вона змушена проживати у квартирі своєї доньки [PERSON] . Відповідачі забезпечені іншим житлом та в спільному будинку не проживають. У зв`язку з цим, позивач вирішила звернутися з відповідним позовом до суду. Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 29.03.2019 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] (а.с. 64-65). В призначене судове засідання з`явився представник позивача [PERSON], надав пояснення по суті справи, позов підтримав та просив задовольнити в частині першої позовної вимоги щодо зобов`язання відповідачів не чинити позивачу першкод у користуванні належним їй майну шляхом виселення з вказаного будинку квартирантів та надання позивачу доступу до будинку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в призначені судові засідання не з`явились, про час, дату та місце судового засідання повідомлялись у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили. 26.02.2019 від [PERSON] та [PERSON] надійшли письмові заперечення щодо позову, в яких відповідачі просять у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування, розпорядження нерухомим майном, а саме: будинком та земельною ділянкою, шляхом виселення квартирантів відмовити. Свою позицію мотивують тим, що вимоги позивача є незаконними, безпідставними та необґрунтованими, оскільки суду не надано необхідних, належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві. Відповідачі зазначають, що дійсно, житловий будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності трьом особам: позивачу та відповідачам. Юридично спільне нерухоме майно не було виділено в натурі, а тому вони є співвласниками вищезазначеного домоволодіння та земельної ділянки, на якій розташований будинок. З часу успадкування частини будинку, відносини між сторонами складаються рівно, без сварок чи якихось інших розбірок. Позивач та відповідач-1 є рідними сестрами, вони іноді спілкуються телефоном. Проте з боку представників позивача, а саме зятя [PERSON] та доньки [PERSON] , дійсно провокуються конфлікти, які в більшій мірі відображаються на їхній хворій матері (позивачці) та її стосунках з відповідачем-1 (сестрою). Відповідачі вважають, що позов поданий не з доброї волі самої позивачки, а за бажанням її вищевказаних представників, оскільки позивач інвалід І групи, вона фізично без сторонньої допомоги не може проживати за містом в приватному будинку та обробляти город, тому висунуті претензії щодо її неможливістю користуватись успадкованим майном не відображають дійсність і є надуманими. Згідно з довідки МСЕК, позивачу необхідна стороння допомога, яку вона отримує щодня, проживаючи з донькою і зятем за адресою: [ADDRESS]. І саме з цих причин позивач не користується спадковим майном, а змушена проживати з донькою, а її представники перекручують факти, стверджуючи, що саме відповідачі створюють перешкоди і обмеження в користуванні позивачкою спадковим майном. Крім того, згідно із даних взятих з правовстановлюючих документів (свідоцтва про право власності та витягів з реєстру) позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , де мешкали разом з чоловіком, і можна припустити, що вона може мати частку в спільній власності подружжя, що спростовує її твердження, що їй немає де жити. Станом на сьогоднішній день, в спірному будинку, дійсно проживають квартиранти, між ними та відповідачами був укладений договір оренди строком на 3 роки. В спірному будинку проживає подружжя і двоє неповнолітніх дітей. Через те, що будинок і господарські будівлі без господарів руйнуються та розкрадаються, з метою зберегти в належному вигляді спадкове майно, відповідачі були змушені прийняти рішення і пустити на проживання людей, які приглядають за будинком і за свій рахунок роблять поточний ремонт та інші поліпшення, а також оплачують комунальні послуги. Орендною платою за договором від 01.06.2018 є виконання поточного ремонту будинку, його поліпшення та сумлінна оплата комунальних платежів. До речі, дані про заборгованість за комунальні послуги в спірному майні є застарілими і неактуальними на сьогоднішній день. Поведінка негативно настроєних представників позивача, не дає можливості мирно і конструктивно вирішувати питання, які виникають з приводу утримання спадкового майна співвласниками. Представники позивача майже щороку приходять і засаджують город, користуються літньою кухнею, їм ніхто не чинить перешкод, однак після зняття врожаю, далі справа не йде, тобто стан будівель, насаджень за якими треба дивитись і прибирати - їх не хвилюють. Представник позивача 26.11.2018 [PERSON] , з незрозумілих причин хотів потрапити до будинку, не пояснюючи своєї мети візиту, не поставивши до відома відповідачів, як співвласників, при цьому сварився і викликав поліцію. На думку відповідачів, це було створено штучно, для набуття підстав звернення до суду про усунення перешкод в користуванні майном. Однак це є помилковим судженням, адже факт чинення перешкод в користуванні спадковим майном саме позивачці [PERSON] , відсутній і не підтверджується жодними доказами. Розуміння права наданого представникові [PERSON] позивачкою згідно із довіреності, виходить за межі його повноважень, які обмежуються виключно представництвом її спадкових прав після смерті її матері. Довіреність не є правочином, який створює право користування та розпорядження спадковим майном. Також відповідачі вважають, що позивач, не провівши поділ майна в натурі, не визначивши свою частку в будинку та не провівши державну реєстрацію зазначених дій, не має жодних законних підстав для виселення з будинку відповідачів або правомірних користувачів, оскільки вони з позивачкою мають рівні права на спірний будинок. Те саме стосується і виділу в натурі земельної ділянки (а.с.40-43). 26.02.2019 від відповідачів надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, проти позову заперечують, їх позиція щодо позову викладена в запереченнях, які подані раніше (а.с.46, 47). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] в призначене судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила, пояснень щодо позову до суду не надходило. Судом допитано як свідка [PERSON] , який пояснив, що він є зятем позивача [PERSON] , відповідач-1 - [PERSON] є рідною сестрою його тещі, а відповідач-2 - [PERSON] син [PERSON] , тобто двоюрідний брат його дружини. Спірний будинок його теща та відповідачі успадкували після смерті [PERSON] .. Позивач у вказаному будинку проживала з [PERSON] , а після смерті останньої деякий час проживала сама. Потім через хворобу [PERSON] тривалий час перебувала в лікарні, але після лікарні повернутися до будинку не змогла, через дії [PERSON] , а тому на теперішній час змушена проживати в його сім`ї, оскільки жити їй більше немає де . Восени 2018 року, точної дати не пам`ятає, він зі своїм товаришем приїхав до спірного домоволодіння, щоб забрати речі [PERSON] .. Однак речі його тещі були викинуті на подвір`я, частина речей перенесена до літньої кухні, а в будинку, частина якого належить його тещі, проживають невідомі йому люди. У зв`язку з цим, він викликав поліцію. Люди, які проживають в будинку, повідомили, що цей будинок вони винаймають у [PERSON] , про що надали договір оренди, а тому всі питання щодо їхнього проживає слід вирішувати з [PERSON] .. Проте остання не відповідає на дзвінки, на контакт не виходить. Також відмітив, що всі речі [PERSON] , які були викинуті з будинку, втратили свою цінність і стали непридатними для використання. Заслухавши представника позивача, свідка [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1688 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , належать на праві приватної спільної часткової власності сторонам, а саме: 1/4 частки - [PERSON] , 3/8 частки - [PERSON] , 3/8 частки - [PERSON] . Зазначене нерухоме майно успадковане позивачем та відповідачами після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Зазначене підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за заповітом, витягами про реєстрацію в Спадковому реєстрі та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 8-15). З копії довідки, яка видана старшим ДОП СППП Кіровоградського РВП Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області Береговим Ю.І. за №8959/118-18 від 03.12.2018 слідує, що 27.11.2018 до Кіровоградського РВП Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області зі служби «102» надійшло звернення [PERSON] , [INFO] , про те, що виникла конфліктна ситуація з людьми, які проживають в буд [ADDRESS] . Вказана подія зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Кіровоградського РВП присвоєно реєстраційний помер 6123 від 27.11.2018. Під час проведення перевірки опитаний [PERSON] пояснив, що представляє інтереси [PERSON] , яка має 3/8 частки будинку за адресою: [ADDRESS] . Так, 27.11.2018 він приїхав за вказаною адресою та виявив, що в будинку проживають невідомі особи, після чого викликав працівників поліції. На місце події прибув наряд ГРПП, який встановив, що вказані невідомі особи проживають на підставі договору оренди житлового приміщення від 01.06.2018, відповідно до якого співвласники житла [PERSON] та [PERSON] надали в оренду вищевказаний будинок [PERSON] . Враховуючи вищевикладене у цьому випадку вбачаються цивільно-правові відносини, а тому для вирішення спірних питань [PERSON] рекомендовано звернутись до суду з цивільним позовом. З копії договору оренди житлового приміщення від 01.06.2018, який долучено відповідачами до заперечення, вбачається, що співвласники житла [PERSON] та [PERSON] надають [PERSON] . і членам її родини в користування строком на 3 роки житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За згодою сторін договором встановлюється, що оплатою за проживання в будинку буде рахуватись своєчасна 100% оплата за спожиті комунальні послуги та обслуговування за власний рахунок будинку, що включає його поточний ремонт та поліпшення. До членів сім`ї [PERSON] ., що будуть користуватися житлом належать: чоловік - [PERSON] ; мати - [PERSON] ; донька - [PERSON] ; син - [PERSON] (а.с.44-45). Відповідно до ч. 1. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ст. ст. 12, 13, 89 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 3 ст.47 Конституції України гарантується право на житло і встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном, частина 1 статті 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. В ст. 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»; заява № 30856/03). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як видно із матеріалів справи, між відповідачами [PERSON] і [PERSON] та третьою особою [PERSON] укладено договір про оренду спірного житлового будинку 01.06.2018 (а.с. 44-45). Із [PERSON] вказаним будинком користуються також її члени її сім`ї, в тому числі неповнолітня донька та малолітній син. Позивач [PERSON] в позовній заяві не зазначила відповідачами осіб, які фактично проживають у спірному житловому будинку і права яких будуть порушені у випадку задоволення позовних вимог. Тому в задоволенні позовної вимоги - не чинити перешкоди у користуванні належним позивачеві на праві власності 3/8 часток будинку шляхом виселення з вказаного будинку квартирантів та надання доступу до будинку - слід відмовити, оскільки не зазначено всіх належних відповідачів, прав та обов`язків яких стосувалося б рішення суду. Щодо вимоги позивача про визначення порядку користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельною ділянкою, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до роз`яснень п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. З наведеного вбачається, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підміняти собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його правового режиму, а також може застосовуватись відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Відповідно до позовної заяви, позивач просить визначити порядок користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельною ділянкою, проте позивачем та його представником, клопотання про призначення по справі відповідної судової будівельно - технічної експертизи, для визначення можливих варіантів встановлення порядку користування спірним будинком та земельною ділянкою, не заявлялось, відповідний висновок експерта із вказаних питань суду для дослідження не надавався. Крім того, позивачем та її представником не запропоновано жодного варіанту визначення порядку користування спірним майном. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. З ч. 2 ст.15 ЦК України слідує, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 3 ст. 16 ЦК України передбачено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 статті 13 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, беручи до уваги принцип непорушності права власності та його складову - право користування, суд приходить до висновку, що в цьому випадку, встановити порядок користування спірним майном із дотриманням прав кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності неможливо. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов в частині встановлення порядку користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельною ділянкою є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки у позові відмовлено повністю, то судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed