Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпроптеровська з позовною заявою до [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи: державний нотаріус Першої дніпровської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] про зняття арешту з майна. В обґрунтування доводів позову [PERSON] посилається на те, що намагаючись вступити у спадщину після смерті сина [PERSON] і прийняти у спадщину 1/3 частину квартири № 33 по вул. Мандриківській у м. Дніпрі, стало відомо про те, що постановою Жовтневого ВДВС ДМУЮ від 20 березня 2008 року на все майно, належне [PERSON] накладений арешт. Відповіді на відповідний запит щодо підстав арешту і виконавчих проваджень, при виконанні яких такий арешт був накладений, позивачу [PERSON] ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області наданий не був. У звязку з тим, що арешт на квартирі № 33 по вул. Мандриківській у м. Дніпрі перешкоджає позивачу прийняти спадщину, вона просила суд зняти арешт та заборону на відчуження з майна, належного [PERSON], а саме з 1/3 частини зазначеної квартири, які були накладені постановою Жовтневого ВДВС ДМУЮ від 20 березня 2008 року на все майно, належне [PERSON] Представник позивача адвокат [PERSON] надав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити за наявними у справі доказами, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання втретє не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Від третьої особи до суду надійшли заяви про розгляд даної справи без участі представника Першої дніпровського державної нотаріальної контори, при вирішенні цього спору поклалась на розсуд суду. Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 4027 від 26 березня 2018 року станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 7). Згідно з витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №20051187 від 29 серпня 2008 року право власності за зазначеними особами на вказану квартиру було зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності без номера від 24 червня 2008 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради (а.с. 6). З зазначеної вище довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 4027 від 26 березня 2018 року також вбачається, що постановою Жовтневого ВДВС ДМУЮ від 20 березня 2008 року накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS], заборонивши здійснювати відчуження будь-якого майна (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-КИ № 620345, виданого 02 березня 2015 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, [PERSON] помер 20 лютого 2015 року (а.с. 5). Таким чином, на даний час у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна існує запис від 2008 року про обтяження майна, належного [PERSON], в той час як [PERSON] ВДВС м. Дніпра, яким арешт був накладений, не надає жодних відомостей щодо відповідного виконавчого провадження ні на адвокатський запит (а.с. 8), на виконання ухвали суду про витребування доказів (а.с. 21-22), внаслідок чого позивач як спадкоємець останнього позбавлена можливості прийняти спадщину після смерті свого сина. Перелік нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси, наведений у статті 34 Закону України «Про нотаріат». Дії щодо скасування запису про обтяження нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчиняються державними реєстраторами прав на нерухоме майно в порядку передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Наказом Міністерства\~юстиції України\~від 14\~грудня 2012\~року №\~1844/5\~«Про затвердження\~Порядку використання\~даних Реєстру\~прав власності\~на нерухоме\~майно,\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об'єктів\~нерухомого майна,\~Державного реєстру\~іпотек та\~Державного реєстру\~обтяжень рухомого\~майна» припинено доступ державних нотаріальних контор, державних нотаріальних архівів, приватних нотаріусів до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек, а реєстраторів бюро технічної інвентаризації - до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. ст. 316, 317, 321\~Цивільного кодексу\~України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 319\~ЦК України визначає що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз'яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396\~ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно\~\~до\~\~п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов\~\~про\~\~зняття арешту з майна\~може бути пред'явлений власником,\~\~а також особою,\~\~яка володіє\~\~на\~\~підставі закону\~\~чи договору\~\~або\~\~іншій законній\~\~підставі\~\~майном, що\~\~не\~\~належить боржнику (речове право\~\~на\~\~чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа\~\~в інтересах\~\~якої накладено\~\~арешт на\~\~майно,\~\~а в окремих\~\~випадках - особа,\~\~якій передано\~\~майно, якщо\~\~воно було\~\~реалізоване. Як третю особу, яка не\~\~заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган\~\~державної виконавчої служби, а також\~\~відповідний орган\~\~доходів\~\~і зборів, банк\~\~та іншу\~\~фінансову установу, які у випадках,\~\~передбачених\~\~законом, виконують\~судові рішення. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявність обтяження у вигляді заборони позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного,

Outcome: approved