Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] та просила виділити їй в натурі ? частину земельної ділянки по [ADDRESS], загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:75:088:0008 у відповідності до даних державного акту Серії КВ №125315 від 11.03.2005р. та припинити спільну часткову власність на виділену їй частину, а відповідачам виділити іншу ? частину цієї земельної ділянки, залишивши її у спільній частковій власності співвласників, обґрунтовуючи позов тим, що на підставі договору купівлі-продажу ? частини житлового будинку від 11.09.2003р. вона є власником ? частини житлового будинку по [ADDRESS], а відповідачі мають у власності по ? частині цього будинку кожний. Крім цього, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 11.03.2005р. вона є власником ? частини земельної ділянки 8000000000:75:088:0008 по [ADDRESS] з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Оскільки між нею та відповідачами виникають непорозуміння щодо порядку користування земельною ділянкоюі мирним шляхом вирішити питання не виявилось за можливе, просила задовольнити позов на підставі ст.ст. 358, 364, 367 ЦК України. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просила здійснити виділ частини земельної ділянки згідно варіанту №2 Висновку №1660/14-43 судової будівельно-технічної експертизи від 17.10.2014р., мотивуючи свою позицію тим, що у разі такого виділу переміщення існуючого паркану матиме місце лише в одному місці, а лінія розподілу земельних ділянок буде пролягати по прямій, що, на її думку, відповідатиме інтересам усіх співвласників. Відповідачі та їх представник проти позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також на те, що, на їх думку, висновок експерта є невірним та неправильним, експерт при складанні висновку не врахував їх пропозицій, не вивчив усієї технічної документації. Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідачів і їх представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до частини 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу ? частини житлового будинку від 11.09.2003р. є власником ? частини житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 5 - копія нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу), а відповідачі мають у власності по ? частині цього будинку кожний, що підтверджується рішенням Ленінградського районного суду м.Києва від 13.12.2000р. (а.с. 30-38 - копія рішення суду), яке ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 25.04.2001р. залишено без змін (а.с. 39-45 - копія ухвали суду), в задоволенні касаційної скарги на дане рішення було відмовлено ухвалою Верховного суду України від 31.08.2001р. (а.с. 46-47 - копія ухвали суду). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 11.03.2005р. [PERSON] є власником ? частини земельної ділянки 8000000000:75:088:0008 по [ADDRESS] з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а [PERSON] і [PERSON] є власниками по ? частині кожний цієї земельної ділянки (а.с. 6 - копія державного акту). В матеріалах справи є витяги з технічного паспорту спірної земельної ділянки зі схемами користування нею (а.с. 9, 10 - копії витягів). Як вказувала представник позивачки, позивачка неодноразово пропонувала відповідачам вирішити питання щодо виділу її частини зі спірної земельної ділянки в натурі, у зв*язку з чим неодноразово зверталась до відповідачів усно та письмово, в підтвердження чого надала суду листи (а.с. 7 - копія листа від 16.06.2013р., а.с. 8 - копія листа від 05.08.2013р., а.с. 11 - копія листа від 13.08.2013р.), але мирним шляхом вирішити питання їй не виявилось за можливе. Задовольняючи позов, суд виходив з наступного. Згідно частини 1 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (частина 2 ст.358 ЦПК України). У відповідності до частини 1 ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. В частині 2 цієї ж норми права вказані умови, коли виділ не дозволяється, а саме: якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Стаття 183 ЦК України визначає критерії подільних і неподільних речей. Так, частина 2 цієї правової норми зазначає про те, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, а частина 2 вказує, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Тобто, законодавець критерієм допустимості здійснення виділу (або поділу) майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності осіб, визначає технічну можливість такого виділу або поділу. Відповідно до частини 1 ст.367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. А у відповідності до частини 2 цієї ж норми права, у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Частина 1 ст.317 ЦК України визначає зміст права власності, зокрема, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Тобто, здійснення одним із співвласників спільної часткової власності виділу своєї частки зі спільного майна, яке перебуває у їх спільній частковій власності, є однією з його правомочностей як співвласника. За клопотанням позивачки по справі була проведена судова будівельно-технічна експертиза №1660/14-43 від 17.10.2014р., згідно висновків якої технічно можливими є два варіанти виділу позивачці в натурі ? частини земельної ділянки по [ADDRESS], які описані в описовій частині висновку та зображені схематично в додатках (а.с. 76-78 - висновок експертизи, а.с. 79, 80 - додатки). Відповідачі заперечували проти обох запропонованих варіантів виділу частки позивачки зі спільного майна, але такі заперечення не були обґрунтовані належними і допустимими доказами в їх розумінні згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України, зокрема, відповідачі та їх представник, заперечуючи проти позову, вказували на те, що, на їх думку, висновок експерта є невірним та неправильним, експерт при складанні висновку не врахував їх пропозицій, не вивчив усієї технічної документації, але такі твердження є припущенням відповідачів, а законодавець в частині 4 ст.60 ЦПК України визначає про те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, в справі відсутні докази в спростування експертного висновку. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв*язку, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки технічно є спроможними, відповідачами не спростовані, задоволення позову не порушує прав та інтересів усіх співвласників спірного будинковолодіння, а тому підлягають задоволенню відповідно до варіанту №2 висновку судової будівельно-технічної експертиза №1660/14-43 від 17.10.2014р. Задовольняючи позов, суд враховує, також, ті обставини, що заперечення відповідачів проти позову ґрунтовані лише на неприязних та конфліктних відносинах між ними та позивачкою, але при цьому відповідачі не надали суду належних і допустимих доказів, які б спростовували правову позицію позивачки і могли б стати правовою підставою для відмови в задоволенні позову.

Outcome: approved