Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з останнього аліменти на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення донькою повноліття, тобто до [INFO]. Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначила, що 26 грудня 2015 року уклала шлюб з відповідачем, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області, актовий запис 177. Від даного шлюбу подружжя має сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, актовий запис №18. На протязі останнього року сімейне життя сторін значно погіршилось, сумісне проживання припинено, відповідач ніде не працює та не дбає про матеріальний стан сім'ї. Також позивач зазначила, що [PERSON] ухиляється від покладеного на нього обов'язку утримувати свою дитину в обсязі, передбаченому законодавством України, аліменти нікому не сплачує, стягнень по виконавчим документам не має. Син проживає разом з матір'ю, позивачем по справі, та перебуває на повному її утриманні. Ухвалою від 02 січня 2019 року прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитинидо розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач у судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до вимог статей 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] 30 січня 2019 року через канцелярію суду надала заяву, зареєстрованою за вхідним номером 671/19-вх, в якій просила суд розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, зазначивши, що у разі неявки відповідача не заперечує проти прийняття заочного рішення (а.с 23). Відповідач [PERSON] також в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статей 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, 27 лютого 2019 року через канцелярію суду [PERSON] надав заяву за вхідним номером 1448/19-вх, згідно якої позовні вимоги про стягнення з нього аліментів визнав у повному обсязі, зазначивши, що не заперечує проти стягнення з нього ј частини від усіх видів заробітку (доходу) та просив розгляд справи провести за його відсутності (а.с. 29). Відповідно до положень частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частина 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін та третьої особи свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов'язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об'єктивно з'ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Із матеріалів справи судом встановлено, що 26 грудня 2015 року між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], був зареєстрований шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області зроблено відповідний актовий запис за № 177 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 7). Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим 20 вересня 2016 року Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, актовий запис № 18, в якому батьками дитини зазначено: батько - [PERSON], мати - [PERSON](а.с. 8). Як вбачається з довідки, виданої виконавчим комітетом Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 26.09.2018 року № 587, [PERSON], 1991 року народження, зареєстрована та проживає разом з сином [PERSON], 2016 року народження, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Частиною 2 статті 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України чітко визначений обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому суд зауважує, що згідно з положеннями статті 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу їх матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Відповідно до статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З огляду на вище викладене, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, враховуючи те, що спільна дитина сторін проживає разом із позивачем, відповідач матеріальну допомогу на утримання сина не надає, хоча є працездатною особою та має задовільний стан здоров'я, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі та стягнути з [PERSON], аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Не підлягає задоволенню вимога щодо стягнення аліментів до [INFO], оскільки відповідно до положень статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Таким чином, повноліття [PERSON] настане [INFO], а не [INFO], як зазначено у прохальній частині позовних вимог. Враховуючи положення частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України суд вважає, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з дня звернення позивача до суду, тобто починаючи з 28 вересня 2018 року. Крім того, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору, а тому судові витрати слід покласти на відповідача в порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. З огляду на вище викладене,

Outcome: partial