Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовними вимогами до [PERSON] та виконкому Білгород-Дністровської міської ради та просить суд: - зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] частиною земельної ділянки площею 176 кв.м., що знаходиться в складі земельної ділянки по [ADDRESS], в межах по лінії розподілу: з боку [ADDRESS] на відстані 5,04 м з лівої сторони ділянки прямо довжиною 13,3 м; зворот ліворуч за наклонною лінією до ближнього лівого кута колишньої літньої кухні літ. «В»; по прямій лінії довжиною 4 м; праворуч по тильній стіні колишньої літньої кухні літ. «В»; по тильній стіні літ. «а1», літ. «а» до капітальної стіни будинку; - зобов'язати [PERSON] демонтувати самочинно збудований цегельний паркан, дерев'яний паркан та бетонний цоколь для паркану; - зобов'язати [PERSON] поновити демонтований нею дерев'яний паркан по лінії розподілу: з боку [ADDRESS] на відстані 5,04 м з лівої сторони ділянки прямо довжиною 13,3 м; зворот ліворуч за наклонною лінією до ближнього лівого кута колишньої літньої кухні літ. «В»; по прямій лінії довжиною 4 м; праворуч по тильній стіні колишньої літньої кухні літ. «В»; по тильній стіні літ. «а1», літ. «а» до капітальної стіни будинку; - визнати недійсним рішення Білгород-Дністровської міської ради № 379-ХХІV від 11 липня 2003 року про передачу безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0412 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель та споруд; - визнати недійсним державний акт серії ЯА № 163668 про право власності на земельну ділянку площею 0,0412 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], виданий [PERSON] 10.01.2004 року; - визнати недійсним складений 21 серпня 2003 року акт встановлення в натурі меж земельної ділянки, що передається [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель. В обґрунтуванні свої позовних вимог, [PERSON] посилається на те, що 18 квітня 1968 року вона з чоловіком придбали 9/25 частин житлового будинку [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 643 кв.м. В 2003 році, після смерті чоловіка, [PERSON] успадкувала належні йому 9/25 частин будинку. [PERSON] зазначає, що їй стало відомо, що в 1967 році угодою попередніх співвласників будинку - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - був встановлений порядок користування спільною земельною ділянкою, на якій розташований будинок. Лінія розподілу проходила таким чином: з боку [ADDRESS] на відстані 5,04 м з лівої сторони ділянки прямо довжиною 13,3 м; зворот ліворуч за наклонною лінією до ближнього лівого кута колишньої літньої кухні літ. «В»; по прямій лінії довжиною 4 м; праворуч по тильній стіні колишньої літньої кухні літ. «В»; по тильній стіні літ. «а1», літ. «а» до капітальної стіни будинку. Згідно зазначеної угоди площа ділянки для користування [PERSON] складає 176 кв.м. Площа ділянки, що знаходиться під часткою будинку [PERSON] складає 24,2 кв.м. (коридор 7,7 кв.м. та житлова кімната 16,5 кв.м.), таким чином загальна площа ділянки, якою [PERSON] користується згідно встановленого порядку становить 200,2 кв.м., що на 31,48 кв.м. менше ніж їй належить для користування, та, незважаючи на це, [PERSON] вважає даний спосіб користування правильним, оскільки він був встановлений попередніми власниками. Одночасно, [PERSON] наголошує на тому, що [PERSON] порушила встановлений попередніми власниками будинку угоду про порядок користування ділянкою. Вона самочинно демонтувала хвіртку, через яку [PERSON] проходила до свого будинку з вулиці, та дерев'яний паркан, а замість нього збудувала по іншим межам паркан з цегли висотою 1,8 м та довжиною 17,1 кв.м. на бетонному цоколі, перекриши бетоновану стежку [PERSON] та залишивши їй завширшки 0,6 м проходу, що суперечить державним будівельним нормам. [PERSON] зазначає, що [PERSON] позбавляє її можливості нормального користування будинком та земельною ділянкою. Вона захопила частину її ділянки, знищила розташовані на нії плодово-ягідні насадження, а побудований [PERSON] цегельний паркан суперечить будівельним та протипожежним нормам. Позивач у судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи сповіщалась належним чином. [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи сповіщалась належним чином. Представник [PERSON] - [PERSON], надав до суду клопотання з проханням розглянути справу за його відсутністю, відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] та в частині закрити провадження по справі. Представник виконкому Білгород-Дністровської міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши всі представлені сторонами докази, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.04.2003 року серії ВАЕ № 667315 [PERSON] є власницею 9/25 частин житлового будинку [ADDRESS] На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.09.1997 року та договору купівлі-продажу від 22.08.1986 року [PERSON] належить 16/25 частин будинку [ADDRESS]. 10 січня 2004 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0412, що розташована за адресою: квартира [ADDRESS]. Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 серпня 2013 року позов [PERSON] до Білгород-Дністровської міської ради, третя особа - відділ Держземагенствоа у м. Білгород-Дністровському Одеської області, [PERSON] про скасування рішення та визнання недійсним державного акту, було задоволено та скасовано в частині рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради № 379-ХХІV від 11 липня 2003 року «Про передачу безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0412 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель та споруд», визнано недійсним держаний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 163688, виданий 10 січня 2004 року [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0412 га [ADDRESS]. 05 грудня 2013 року Одеський апеляційний адміністративний суд своєю постановою скасував постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 13.08.2013 року, відмовив у задоволенні позовних вимог [PERSON], та зазначив, що рішення Білгород-Дністровської міської ради від 11.07.2003 року прийнято у межах повноважень органу місцевого самоврядування та у спосіб, визначений законом, та не порушує права позивача, а, відповідно, й державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] видавався з дотриманням вимог та у порядку встановлений законодавством. Враховуючи наявність постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 13.08.2013 року та постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2013 року, суд вважає за необхідне закрити провадження в частині розгляду позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним рішення Білгород-Дністровської міської ради № 379-ХХІV від 11 липня 2003 року та визнання недійсним державний акт серії ЯА № 163668 про право власності на земельну ділянку площею 0,0412 га, виданий [PERSON] 10.01.2004 року, оскільки вказані постанови є тотожними до позову, а саме, збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Щодо вимоги позивача про зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки площею 176 кв.м., що знаходиться в складі земельної ділянки по [ADDRESS], в межах по лінії розподілу: з боку [ADDRESS] на відстані 5,04 м з лівої сторони ділянки прямо довжиною 13,3 м; зворот ліворуч за наклонною лінією до ближнього лівого кута колишньої літньої кухні літ. «В»; по прямій лінії довжиною 4 м; праворуч по тильній стіні колишньої літньої кухні літ. «В»; по тильній стіні літ. «а1», літ. «а» до капітальної стіни будинку, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст.. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Перешкодою в здійсненні правомочностей власника є неправомірні дії порушника цих прав. Підставою таких вимог є обставини, що обґрунтовують право позивача на користування і розпорядження майном, а також підтверджують, що поведінка третьої особи створює перешкоди у здійсненні цих правомочностей. Дану позовну вимогу позивач обґрунтовує тим, що такий порядок користування був встановлений ще попередніми власниками, тому його повинні дотримуватись і теперішні власники. Натомість, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2013 року було встановлено, що [PERSON] користується земельною ділянкою, яка була виділена та окреслена відповідно до рішення виконкому та державного акту на право власності на земельну ділянку, який, як зазначалось вище, виготовлений та виданий у відповідності з законом та не порушує права [PERSON] З таких підстав, суд вважає, що дана позовна вимога не може бути задоволена, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини - п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року. До позовних вимог [PERSON] також входять вимоги про зобов'язання [PERSON] демонтувати самочинно збудований цегельний паркан, бетонний цоколь для паркану та поновити дерев'яний паркан. Дані вимоги суд вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначалось вище, позивач не довела як саме ці споруди порушують її права та свободи. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У необхідних випадках для з'ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК. Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК, частина перша статті 60 ЦПК). Одночасно, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які достовірні докази істотного порушення будівельних та архітектурних норм [PERSON] при будівництві паркану. Крім того, за час судового розгляду справи позивач не заявляв клопотання про проведення судово будівельно-технічної експертизи з метою встановлення порушень відповідачем будівельних вимог та порушення прав позивача. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо позовної вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним складений 21 серпня 2003 року акт встановлення в натурі меж земельної ділянки, що передається [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, суд також вважає за необхідне відмовити у задоволенні такої вимоги з огляду на наступне. Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право;відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Разом з тим, акт встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки не є актом органу державної влади чи місцевого самоврядування. По своїй суті, такий акт це технічна складова державного акту на право власності на земельну ділянку, а, як зазначалось вище, Одеський апеляційний адміністративний суд відмовив [PERSON] у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Таким чином, акт встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки не може оскаржуватись окремо від державного акту на право власності на земельну ділянку. Враховуючи зазначені положення законодавства та з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed