Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем [PERSON] та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку) відповідача щомісяця до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування\~позовної заяви\~зазначила,\~що 19.09.2008\~року вона\~зареєструвала шлюб\~з відповідачем\~по справі,\~від якого\~вони мають\~неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Однак, сімейне життя в них з відповідачем не склалось, стосунки розладились, зникло взаєморозуміння та повага, виникли сварки. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Як зазначає позивачка, з березня 2018 року шлюбні відносини між ними припинені, вони мешкають окремо, спір про поділ майна відсутній. За твердженням позивачки, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, інших осіб на утриманні він не має, є працездатним, отримує дохід. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.09.2019 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. У підготовче судове засідання 03.10.2019 року сторони не з`явились, про день, час та місце його проведення повідомлялись у встановленому законом порядку. Сторони надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивачка у своїй заяві зазначила, що підтримує позов у повному обсязі та просить ухвалити рішення по справі. Відповідач у своїй заяві зазначив, що позов визнає в повному обсязі та просить його задовольнити. У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Відповідно до частин 3 та 4 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку з чим судом ухвалено рішення про задоволення позову відповідно до частини 4 статті 200, частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Факт перебування сторін у шлюбі підтверджено копією свідоцтва про шлюб, виданого Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції від 19.09.2008 року, серія [NUMBER] (а.с.6). Від шлюбу сторони мають спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 16.07.2009 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, серія [NUMBER] , актовий запис № 292 від 16.07.2009 року (а.с.7). Дитина мешкає з позивачкою, що не заперечується відповідачем. Статтею 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Згідно статей 105, 110 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позивачка скористалась даним правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей (стаття 109 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберегти шлюб, позивачка на розірванні шлюбу наполягає, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають позивачку наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, відповідач позов визнав, а подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, тому позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Згідно з частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Крім того, суд наголошує на тій обставині, що обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину належить до конституційних обов`язків і передбачений частиною 2 статті 51 Конституції України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до статей\~180,\~182 Сімейного кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частиною 3\~статті 181 Сімейного кодексу України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до частини 1 статті 183 Сімейного кодексу України\~частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до частини 1\~статті 182 Сімейного кодексу України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Позивачка просить\~суд стягнути\~на її\~користь аліменти\~ на\~утримання неповнолітнього\~сина [PERSON] ,\~ [INFO] \~у розмірі\~1/4\~частини з\~усіх видів\~доходу (заробітку)\~відповідача,\~але не\~менше,\~ніж 50\~%\~прожиткового мінімуму\~для дитини\~відповідного віку\~щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Судом встановлено, що відповідач є працездатним за віком та станом здоров`я, на користь інших осіб він аліментів не сплачує. Доказів на спростування цих висновків суду не надано. Виходячи з інтересів неповнолітньої дитини [PERSON] з метою його матеріального утримання, необхідно прийняти рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, на користь особи, з якою проживає дитина - на користь матері, позивачки по справі. Згідно з частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України, частиною 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до штампу вхідної кореспонденції позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, пред`явлено 20.06.2019 року (а.с.1). Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітніх дітей, починаючи з дня звернення, а саме з 20.06.2019 року. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує приписи частини 1\~статті 141\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~та частини 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України,\~а тому\~вважає за\~доцільне стягнути\~з відповідача\~на користь\~позивачки судовий\~збір у\~розмірі 384,\~20\~грн.\~та повернути\~позивачці,\~у зв`язку\~з визнанням\~позову відповідачем\~до початку\~розгляду справи\~по суті,\~з державного\~бюджету 50\~відсотків судового\~збору, а\~саме в\~сумі 384\~гривень 20\~копійок,\~сплаченого при поданні позову. Крім того, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за заявлену вимогу про стягнення аліментів на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», відтак, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави 50 відсотків судового збору, що підлягав би сплаті за подання даного позову до суду, а саме, в розмірі 384 грн. 20 коп.

Outcome: approved