Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до Регіонального офісу водних ресурсів у Харківській області, в якому, з урахуванням остаточних уточнень, просить скасувати та визнати незаконним наказ № 59-к від 07.08.2019 року «Про припинення трудового договору з провідним інженером з охорони праці [PERSON] », стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та поновити її на посаді провідного інженера з охорони праці у РОВР у Харківській області. Крім того, просить визнати незаконним та скасувати наказ про оголошення догани від 22.04.2019 року №29-к. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона до 07.08.2019 року працювала провідним інженером з охорони праці у Регіональному офісі водних ресурсів у Харківській області. Як зазначає позивач, весь час працювала сумлінно і чесно, своєчасно виконувала розпорядження начальника, дотримувалась трудової дисципліни та технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці. Наказом №59-к від 07.08.2019 року позивача було звільнено із займаної посади. Причиною звільнення, відповідно до вищезазначеного наказу № 59-к від 07.08.2019 року та п.3 ст. 40 КЗпП України є систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Вважає звільнення незаконним з наступних підстав. Так, однією з них є наказ про оголошення догани позивачу від 22.04.2019 року №29-к за неякісне виконання посадових завдань і обов`язків та порушення трудової дисципліни. Однак позивач вважає такий наказ незаконним, оскільки при його винесенні був порушений порядок застосування дисциплінарних стягнень відповідно до ст. 149 КЗпП. Зокрема, [PERSON] ніхто не повідомив про видачу відносно неї наказу. Також РОВР у Харківській області не пропонувало їй надати письмові пояснення, а про існування наказу про оголошення догани [PERSON] дізналась лише після ознайомлення із наказом про звільнення. Наступною підставою для звільнення позивача була службова записка заступника начальника Офісу [PERSON] від 05.08.2019 року, щодо службової перевірки по виявленню причин невиконання наказу Державного агентства водних ресурсів України від 15.02.2019 року №91 в частині зриву графіку здійснення взаємоперевірок стану охорони праці. Одним із виконавців було призначено [PERSON] . Затверджений графік здійснення взаємоперевірок стану охорони праці, пожежної безпеки та безпеки дорожнього руху у водогосподарських організаціях у 2019 році передбачав проведення перевірки РОВР у Луганській області. Термін виконання перевірки липень 2019 року. Як зазначає позивач, причини не проведення даної перевірки були поважними, оскільки начальником РОВР у Харківській області не було видано наказ про відрядження працівників та не були конкретизовані завдання, що покладалися на виконавців під час цього відрядження. Крім того, було відсутнє фінансування даного відрядження, що порушує вимоги чинного законодавства України. На підставі викладеного вважає, що наказ про оголошення догани та наказ про звільнення є незаконними та підлягають скасуванню, що тягне поновлення позивача на роботі та вирішення питання щодо відшкодування середньомісячного заробітку. Ухвалою суду від 06.09.2019 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 30.09.2019 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Представник відповідача 14.11.2019 року надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Зазначає, що до 07.08.2019 року [PERSON] дійсно працювала в РОВР у Харківській області на посаді провідного інженера з охорони праці. Наказом від 07.08.2019 року №59-к її було звільнено за п.3 ст. 40 КЗпП, про що свідчить акт про відмову відписувати зазначений наказ. Погодження звільнення [PERSON] з первинною профспілковою організацією РОВР у Харківській області не потрібне, у зв`язку із тим, що вона не є її членом. Щодо аргументів [PERSON] про сумлінне виконання покладених на неї трудових обов`язків, представник відповідача зазначає наступне. Так, провідний інженер з охорони праці [PERSON] тривалий час відмовлялась підписувати свою посадову інструкцію, що підтверджується доповідними записками провідного юрисконсульта та провідного інженера з підготовки кадрів та актом №1 від 04.12.2018 року. Крім того зазначає, що позивачем систематично порушувалась трудова дисципліна і посадові обов`язки, що підтверджується службовими записками працівників Офісу. Відносно аргументів [PERSON] щодо незаконності наказу від 22.04.2019 року через порушення процедури, передбаченої ст. 149 КЗпП України зазначає, що 15.04.2019 року відбулися загальні збори колективу РОВР у Харківській області, на яких були розглянуті доповідні записки стосовно трудових відносин між колективом та [PERSON] де в її присутності були вголос зачитані доповідні записки головного енергетика РОВР у Харківській області Візіра В.П. та інженера 1 категорії технічного відділу і ЕВС [PERSON] . Після отримання з приводу цих службових записок усних пояснень голова зборів дав доручення Ходиревій Л.О. їх розглянути та надати письмові пояснення до кожної з них окремо, у термін до 17.04.2019 року. 15.04.2019 року позивач під підпис отримала копії 11 доповідних записок зі скаргами щодо неї. 15.04.2019 року позивачу також було запропоновано, для дотримання процедури, передбаченої ст. 149 КЗпП, після загальних зборів, було запропоновано надати пояснення у письмовому вигляді стосовно заяв головного енергетика [PERSON] та інженера 1 категорії технічного відділу і ЕВС [PERSON] , однак [PERSON] відмовилась ставити підпис про отримання даних повідомлень при свідках, пізніше відмовилась і від надання пояснень, про що було складено відповідний акт. 22.04.2019 року врахувавши те, що поведінка [PERSON] носить систематичний характер, наказом 29к позивачу була оголошена догана. Від підпису наказу [PERSON] відмовилась, але отримала його копію при свідках, про що було складено відповідний акт. Згідно з актом про відмову від підпису наказу та показаннями свідків [PERSON] ознайомилась 22.04.2019 року, а вимога скасувати наказ №29-к надішла до суду 04.09.2019 року, що свідчить про пропущення строку позовної давності позивачем. З приводу невиконання наказу Державного агентства водних ресурсів України від 15.02.2019 року №91 за службовою запискою заступника начальника Офісу Валуєва О. була створена комісія та розпочата службова перевірка. З метою всебічного розгляду даних фактів на засідання комісії запрошувалась [PERSON] , однак надавати письмові пояснення з приводу даної ситуації відмовилась, про що було складено відповідний акт. Зазначає, що [PERSON] ознайомлена із наказом Держводагентства №91 від 15.02.2019 року про що свідчить підпис позивача у журналі реєстрації вхідної документації РОВР у Харківській області. Згідно з резолюцією виконуючого обов`язків начальника РОВР у Харківській області Лисецького Василя Андрійовича від 19.02.2019 року, головним виконавцем вищевказаного наказу є [PERSON] , якій відповідно до Інструкції з діловодства, затвердженої наказом РОВР у Харківській області від 28.03.2019 року, надається право скликати інших виконавців. Крім того, посадовою інструкцією провідного інженера з охорони праці передбачено, що він безпосередньо підпорядковується начальнику Офісу, тобто [PERSON] повинна із заявою про надання відрядження звертатись безпосередньо до керівника РОВР у Харківській області. Станом на 05.08.2019 року жодних звернень з приводу надання відрядження до Луганської області від головного виконавця наказу Держводагентства №91 Ходиревої Л.О. не надходило. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача наголошує на тому, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Позивачем надано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що представником відповідача не доведено, що нею було допущено невиконання або неналежне виконання покладених трудових функцій, а зазначене невиконання стосується саме трудових обов`язків, визначених трудовим договором. Крім того, наголошує на тому, що в матеріалах справи відсутні також докази систематичності таких порушень, що в свою чергу виключає підстави звільнення, що зазначена у п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП. Така позиція викладена у «Порядку розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» затвердженого Міністерством юстиції України від 01.02.2011 року . Від представника відповідача надійшли заперечення проти позову, в яких він зазначив, що зазначений позивачем «Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» затверджений Міністерством юстиції України від 01.02.2011 року не є нормативно-правовим актом та має лише інформаційний (неімперативний) характер. З аргументами позивача про відсутність будь-яких доказів на підтвердження систематичного невиконання та неналежного виконання нею трудових обов`язків, представник відповідача не згоден, оскільки разом із відзивом на позовну заяву були надані письмові докази того, що на [PERSON] надходили скарги від колективу, крім того до матеріалів справи були надані вищевказані скарги та акти, в яких були зафіксовані всі відмови [PERSON] від підписання посадової інструкції, від надання пояснень з приводу скарг тощо. Наголошує, що [PERSON] систематично порушувались правила внутрішнього трудового розпорядку, зокрема мали місце запізнення на роботу тощо. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судовому засіданні позивач позов підтримала, в своїх поясненнях посилались на обставини, викладені у позові, відповіді на відзив та в уточненій позовній заяві. Уповноважений представник відповідача Регіонального офісу\~водних ресурсів\~у Харківській\~області проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Суд,\~дослідивши доводи\~учасників справи,\~заслухавши вступне\~слово позивача\~та \~представника відповідача,\~оцінивши докази,\~представлені в\~матеріалах справи, у їх сукупності та взаємозв`язку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263\~ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Так, однією із позовних вимог позивачки є визнання незаконним та скасування наказу від 22.04.2019 року №29-к, у відповідності до якого в.о. начальника РОВР у Харківській області [PERSON] . було оголошено догану [PERSON] за неналежне та неякісне виконання посадових завдань і обов`язків та порушення трудової дисципліни. Підставами для наказу слугували ст. 147 Кодексу законів про працю України, п. 7.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку, заява головного енергетика РОВР у Харківській області Візіра В.П. від 10.04.2019 року та заява інженера 1 категорії технічного відділу і ЕВС РОВР у Харківській області [PERSON] . від 11.04.2019 року. Позивачем висловлено свою незгоду із правомірністю притягнення її до дисциплінарної відповідальності у зв`язку із тим, що в порушення вимог ст. 149 КЗпП, позивача не було повідомлено про його винесення та не було запропоновано надати письмові пояснення з приводу обставин, висвітлених у наказі. Проаналізувавши доводи сторін та докази, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що така вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав. За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани (ст. 147 КЗпП України). У силу статтей 147 149 КЗпП України\~\~роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника, порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків, вина працівника, наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України). Визначений законодавством порядок притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності відповідачем дотриманий, що підтверджується листами № 11-15/538 від 15.04.2019 року (а.с.58), №11-15/539 від 15.04.2019 року (а.с.59) та актом фіксації відмови від надання письмових пояснень від 16.04.2019 року (а.с.60). Щодо процедури та строків оскарження вищевказаного наказу, суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 150 КЗпП дисциплінарне стягнення\~може бути\~оскаржене працівником\~у порядку,\~встановленому чинним\~законодавством (\~глава XV цього Кодексу). Статтею 221 КЗпП визначено перелік органів, які розглядають трудові спори. Так, трудові спори\~розглядаються: 1)\~комісіями по\~трудових спорах; 2)\~районними,\~районними у\~місті,\~міськими чи\~міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору. Положеннями ст.233 КЗпП України\~встановлено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення\~в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так, наказ №29-к про оголошення [PERSON] догани був винесений 22.04.2019 року. У відповідності до акту фіксації відмови від ознайомлення з наказом від 22.04.2019 року, [PERSON] була ознайомлення із вищевказаним наказом, однак відмовилась від підпису про ознайомлення, про що засвідчили провідний інженер з підготовки кадрів [PERSON] , провідний юрисконсульт [PERSON] , юрисконсульт 1 категорії [PERSON] , головний механік Яковенко [PERSON] . [PERSON] , начальник відділу технічного та ЕВС [PERSON] (а.с.61). Тож судом встановлено, що тримісячний строк для оскарження наказу №29-к про оголошення догани позивачеві почав спливати з дня ознайомлення [PERSON] з даним наказом, тобто з 22.04.2019 року, однак [PERSON] звернулась із позовною заявою до Дзержинського районного суду м. Харкова лише 04.09.2019 року, про що свідчить штамп про отримання вхідної кореспонденції. В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9\~\~зі змінами судам роз`яснено, що встановлені строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними. Клопотання про поновлення строку оскарження накладеного першого дисциплінарного стягнення позивачем на подавалось, у тому числі не надано будь яких доказів, які б свідчили про факт існування поважності причин подання позовних вимог в цій частині поза межами визначеного законом процесуального строку, а саме в частині оскарження наказу від 22.04.2019 р., що давало б підстави суду поновити такий строк в порядку ст. 234 КЗпП України.\~ Відповідно положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6\~ ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За викладених обставин відсутні підстави вважати незаконним наказ № 29-к від 22.04.2019 р. про оголошення догани позивачу з підстав пропущення строку звернення до суду на його оскарження та дотримання процедури його винесення. Щодо позовних вимог про визнання незаконним наказу №59-к від 07.08.2019 року «Про припинення трудового договору з провідним інженером з охорони праці [PERSON] » та його скасування суд зазначає наступне. Встановлено, що наказом №59-к про припинення трудового договору від 07.08.2019 року, [PERSON] було звільнено з посади провідного інженера з охорони праці із мотивів систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором (п.3 ст. 40 КЗпП України). Причиною звільнення визначено: 1)службову записку заступника начальника Офісу Валуєва О.Є. від 05.08.2019 року; 2)протоколи засідання комісії по службовому розслідуванню від 05.08.2019 року (наказ РОВР у Харківській області від 01.08.2019 року №56-к); 3)наказ про оголошення догани [PERSON] від 22.04.2019 року №29-к; 4) довідку Первинної профспілкової організації РОВР у Харківській області від 06.08.2019 року (а.с.8). У зв`язку із наявністю технічної помилки у наказі №59-к від 06.08.2019 року, наказом №60-ка від 07.08.2019 року було внесено виправлення в пункт «назва професії (посади), розряд, клас (категорія), кваліфікація» (а.с.51). У відповідності до довідки Первинної профспілкової організації РОВР у Харківській області №9 від 06.08.2019 року, оскільки [PERSON] не є членом ППО РОВР у Харківській області, погодження на звільнення [PERSON] від ППО не потрібно (а.с. 52). Згідно службової записки заступника начальника Офісу [PERSON] від 05.08.2019 року повідомлено виконуючому обов`язки начальника РОВР у Харківській області Ткачову Д.М. про те, що на виконання наказу РОВР у Харківській області від 01.08.2019 року №56-к, комісія з проведення службового розслідування провела роботу по виявленню причин невиконання наказу Державного агентства водних ресурсів України від 15.02.2019 року №91 в частині зриву графіку здійснення взаємоперевірок стану охорони праці. Після проведення двох засідань та враховуючи, що [PERSON] несе відповідальність за виконання вищевказаного наказу як головний виконавець, а також відмову надати письмові пояснення щодо такого невиконання, рекомендував затасувати до [PERSON] дисциплінарне стягнення. Також підкреслив, що позивач систематично не виконує без поважних причин своїх обов`язків, а також той факт що до працівника в поточному році вже застосовувались заходи дисциплінарного стягнення (а.с.9). Позивач, в свою чергу не заперечує існування наказу Державного агентства водних ресурсів України від 15.02.2019 року №91 та той факт, що одним із його виконавцем було призначено [PERSON] , однак зазначає, що відповідно до п.1 Розділу ІІ Інструкції «Про службові відрядження в межах України та за кордон», направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформлюється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджений працівник, строку й мети відрядження. Всупереч таким вимогам, позивач наголошує, що в.о. начальника РОВР у Харківській області не було видано наказ про відрядження працівників, та не були конкретизовані завдання, що покладались на них під час цього відрядження. З таким обґрунтуванням позивача суд не погоджується, оскільки це спростовується наявністю наказу №91 від 15.02.2019 року, виданого Державним агентством водних ресурсів України (а.с.11). Із вищевказаним наказом [PERSON] ознайомлена, про що свідчить витяг з журналу реєстрації вхідної документації РОВР у Харківській області, у якому позивач поставила підпис про отримання наказу (а.с. 69). Крім того, позивач зазначає, що немає жодних підтверджень того, що саме вона є головним виконавцем наказу №91, але згідно п. 38 Інструкції з діловодства в РОВР у Харківській області, затвердженої наказом РОВР у Харківській області №19 від 28.03.2019 року, резолюція є основною формою реалізації управлінських доручень у письмовій формі, що передбачає постановку конкретного завдання, визначення його предмета, мети, строку та відповідальної за виконання особи, що викладена у вигляді напису на документі. Резолюція має такі обов`язкові складові: прізвище, ініціал імені виконавці (виконавців) у давальному відмінку, зміст доручення, строк виконання, особистий підпис керівника дата. Якщо доручення надано кільком посадовим особам, головним виконавцем документа є зазначена першою особа, якій надається право скликати інших виконавців (а.с. 64). Судом встановлено, що резолюція начальника, яка міститься у верхньому куті наказу №91, містить всі необхідні реквізити, передбачені Інструкцією з діловодства (а.с.11). Крім того, згідно списку працівників, ознайомлених з наказом РОВР у Харківській області №19 від 28.03.2019 року, підпис Ходиревої Л.О. про таке ознайомлення стоїть у відповідній графі (а.с.68). У відповідності до п.5.2. наказу №91 від 15.02.2019 року, виданого Державним агентством водних ресурсів України, Регіональному офісу водних ресурсів у Харківській області доручено проведення із залученням фахівців служб охорони праці, енергетики та механізації комплексних взаємоперевірок стану охорони праці, пожежної безпеки та безпеки дорожнього руху згідно із затвердженим графіком, при цьому особливу увагу звернувши на функціонування системи управління охороною праці. Затверджений графік здійснення взаємоперевірок стану охорони праці, пожежної безпеки та безпеки дорожнього руху у водогосподарських організаціях у 2019 році передбачає проведення перевірки Регіонального офісу водних ресурсів у Харківській області. Термі виконання липень 2019 року. На підставі зазначеного був затверджений графік здійснення взаємоперевірок, затверджений наказом Державного агентством водних ресурсів України від 15.02.2019 року №91 (а.с. 16). З приводу невиконання наказу Державного агентства водних ресурсів України № 91 від 15.02.2019 року за службовою запискою заступника начальника офісу О. Валуєва була створена комісія та розпочато службове розслідування. Так, в ході проведення службового розслідування комісією було проведено засідання 02.08.2019 року та 05.08.2019 року, про що складено відповідні протоколи №1 та №2, на яких [PERSON] була відсутня без поважних на те причин (а.с. 75, 76). Крім вищезазначеного, [PERSON] було вручено запит комісії РОВР у Харківській області зі службового розслідування, щодо прохання надати письмові пояснення відносно невиконання наказу №91, однак [PERSON] відмовилась від підпису про отримання такого запиту, про що було складено акт фіксації відмови від підпису, засвідчений підписами п`ятьох працівників РОВР у Харківській області (а.с.71). На засіданні від 05.08.2019 року комісія по службовому розслідуванню, щодо невиконання наказу Держводагентства України від 15.02.2019 року №91, прийняла рішення рекомендувати в.о. начальника РОВР у Харківській області [PERSON] Д.М. притягнути провідного інженера з охорони праці [PERSON] до дисциплінарного стягнення ха порушення трудової дисципліни, а саме невиконання п.5.2. наказу Держводагентства України від 15.02.2019 року №91 в частині здійнення взаємоперевірок стану охорони праці. Тож аргументи позивача щодо незаконності наказу №59-к від 07.08.2019 року з підстав відсутності покладених на неї обов`язків з приводу виконання наказу Державного агентства водних ресурсів України №91 не знайшли свої підтвердження при дослідженні матеріалів справи. Також слід зазначити, що [PERSON] була ознайомлена з Правилами трудового розпорядку під підпис, а її заперечення з приводу того, що підпис їй не належить не підтверджені жодними належними доказами. Окрім іншого, той факт, що [PERSON] була ознайомлена з Правилами трудового розпорядку підтверджується її особистим підписом у відповідній графі, що міститься в наказі № 62-к від 17.09.2015 року про прийняття на работу [PERSON] . Проставлення підпису власноруч у зазначеному наказі не заперечувала позивач у судовому засіданні. В свою чергу, порушення трудової дисципліни [PERSON] підтверджені листами № 11-15/538 від 15.04.2019 року (а.с.58), №11-15/539 від 15.04.2019 року (а.с.59) та актом фіксації відмови від надання письмових пояснень від 16.04.2019 року (а.с.60). Крім того, судом було встановлено правомірність винесення наказу №29-к від 22.04.2019 року та оголошення догани [PERSON] . Відповідно до п. 3 п. 1 ст. 40 КЗпП України,\~ трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до правника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно п.п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП\~\~правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими п. 3\~ст. 40\~підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП). На підставі наведеного, суд приходить до переконання про те, що оскаржуваний наказ виданий у відповідності із чинним законодавством про працю та не порушує прав позивача. Оскільки наказ про звільнення [PERSON] №59-к від 07.08.2019 року є законним, саме звільнення позивача у зв`язку із систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до правника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення проведено у відповідності із вимогами чинного законодавства, а тому підстав для його визнання незаконним у суду немає. Суд вважає, що в такому випадку відсутні й підстави для поновлення [PERSON] на роботі. Встановивши відсутність підстав для визнання незаконним звільнення та відсутність протиправних дій відповідача щодо цього, суд не вбачає підстав для застосування положень ст.235 КЗпП України\~щодо стягнення з РОВР у Харківській області на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому в цій частині в задоволенні позову також слід відмовити за безпідставністю. Відповідно до вимог ст.ст.10, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1,\~3,\~4,\~5,\~8\~статті 83\~ЦПК України\~визначено,\~що сторони\~та інші\~учасники справи\~подають докази\~у справі\~безпосередньо до\~суду.\~Відповідач,\~третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору,\~повинні подати\~суду докази\~разом з\~поданням відзиву\~або письмових\~пояснень третьої\~особи. Якщо\~доказ не\~може бути\~поданий у\~встановлений законом\~строк з\~об`єктивних причин,\~учасник справи\~повинен про\~це письмово\~повідомити суд\~та зазначити:\~доказ,\~який не\~може бути\~подано;\~причини,\~з яких\~доказ не\~може бути\~подано у\~зазначений строк;\~докази,\~які підтверджують,\~що особа\~здійснила всі\~залежні від\~неї дії,\~спрямовані на\~отримання вказаного\~доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Враховуючи вищезазначені норми процесуального законодавства, суд не приймає до уваги надані представником відповідача письмові докази разом із запереченнями проти позову, зокрема службові записки Стародубцевої [PERSON] та [PERSON] , актів про запізнення на роботу, доручення про надання письмових пояснень від 10.06.2019 року та акту про відмову надання таких пояснень, оскільки представником відповідача не надано доказів поважності причин неподання цих доказів разом із відзивом. Таким чином, суд дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приймаючи до уваги, що позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для визнання незаконними та скасування оскаржуваних наказів та поновлення її на роботі. Оскільки судом не встановлено порушень законодавства при звільненні позивача з роботи, не підлягають задоволенню і похідні вимоги позову. Інші доводи позивача цих висновків не спростовують. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Позивачем заявлено позовні вимоги як майнового так і немайнового характеру, за кожну з яких передбачено сплату судового збору. Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного, ст.ст. 24, 36, 40, 149, 150, 221, 233, 235 КЗпП України та

Outcome: dismissed