Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовними вимогами до [PERSON], [PERSON], третя особа - управління Держземагенства у м. Макіївці Донецької області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] У судовому засіданні представник позивачів - [PERSON] підтримала заявлені [PERSON] позовні вимоги, в обґрунтування яких послалась на факти і обставини, наведені у позовній заяві, та зазначила, що позивач за договором купівлі-продажу від 27 вересня 2004 року придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Право власності на нерухоме майно вона зареєструвала 19 жовтня 2004 року у КП «БТІ м. Макіївки». Після звернення до управління держкомзему з приводу оформлення прав на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, їй стало відомо про за даними земельного кадастру, вказана земельна ділянка належить [PERSON] відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку від 17 квітня 2006 року, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 листопада 2005 року після смерті його матері. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача послалась на вимоги статті 377 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент укладення договору та зазначила, що після придбання нерухомого майна до позивача перейшло право власності на частину земельної ділянки під будівлею та частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Посилаючись на викладені обставини, представник позивача [PERSON] просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29 листопада 2005 року та скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку від 17 квітня 2006 року, видані на ім'я [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON], належним чином сповіщені про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили. З пояснень, наданих [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні 19 березня 2014 року вбачається, що заявлені [PERSON] позовні вимоги вони не визнають. Вважають, що для переходу права власності на земельну ділянку позивач повинна укласти з ними - як спадкоємцями [PERSON], відповідний цивільно-правовий договір. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - управління Держземагенства у м. Макіївці Донецької області - Чулков Р.П., який діє на підставі юридичної особи, вирішення питання щодо позовних вимог [PERSON] залишив на розсуд суду та пояснив, що згідно земельно-кадастрових даних земельна ділянка площею 0.0264 гектарів, розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] Державний акт про право власності був виданий останньому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 листопада 2005 року. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Земельна ділянка площею 0.0264 гектарів за адресою: [ADDRESS] належали на праві власності померлій [PERSON]. Право [PERSON] на земельну ділянку засвідчувалось державним актом про право приватної власності на землю серії ДН № 6915 від 16 вересня 1997 року, виданого на підставі рішення виконкому Макіївської міської ради від 06 серпня 1997 року № 425. Цільове призначення вказаної ділянки - подальше будівництво та обслуговування індивідуального житлового будинку. З інформації, наданої Третьою макіївської державною нотаріальною конторою вбачається, що 28 вересня 1993 року за реєстровим № 3188 був посвідчений заповіт, який не змінювався та не скасовувався, від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] на все належне їй майно. [INFO] року [PERSON] померла. 03 червня 2004 року за заявою сина спадкодавця - [PERSON] Третьою макіївською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 253/2004. Згідно ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 20 вересня 2004 року за реєстровим № 2046 [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS]. Отримавши вказане свідоцтво, [PERSON] розпорядився отриманою у спадок нерухомістю. Так, відповідно до копії договору купівлі-продажу, посвідченого 27 вересня 2004 року нотаріусом Першої макіївської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-1631 [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Відповідно до умов вказаного договору, його предметом зазначені: двокімнатна квартира, яка складала 1/2 частину житлового будинку А-1, сарай - В-1, гараж Г-1 та огорожа -1. Згідно з витягом комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації м. Макіївка», позивач 19 жовтня 2004 року здійснила державну реєстрацію свого права на нерухоме майно. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку за вказаною вище адресою [PERSON] отримав 29 листопада 2005 року, реєстровий № 2079. На підставі вказаного свідоцтва [PERSON] 17 квітня 2006 року отримав державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 479242. За вказаним актом у власність спадкоємця перейшла земельна ділянка площею 0.0264 гектарів, її цільове призначення зазначено як «індивідуальне житлове будівництво». Відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] року, про що Советським відділом реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 75. За інформацією Другої макіївської державної нотаріальної контори спадщину після смерті [PERSON] у 2008 році прийняли відповідачі, шляхом отримання відповідних свідоцтв. Заперечуючи проти позовних вимог [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вказують на те, що позивач не має правових підстав володіти спірною земельною ділянкою та повинна укласти з ними договір купівлі-продажу. Вирішуючи вказаний спір, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтверджені цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Пленум Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про практику у справах про спадкування» роз'яснив, що правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірах, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. У разі коли спадкодавець заповів всю земельну ділянку або її частину іншим особам, які не успадкували нерухоме майно, то спадкоємці мають право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно та на частину ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, незалежно від змісту заповіту. З урахуванням викладеного, законодавець нерозривно пов'язує об'єкти нерухомості і земельну ділянку, на якій вони розміщені та яка є необхідною для їх обслуговування. Відповідно до норм частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття та згідно із частиною 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте, нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. За таких обставин, через оформлення [PERSON] спадкових прав на нерухомість та землю у різні проміжки часу, після отримання ним 20 вересня 2004 року свідоцтва про право на спадщину, відповідно до вимог статті 1225 ЦК України у його власність фактично перейшла квартира та частина земельної ділянки, на якій вона розташована та яка є необхідною для її обслуговування. Такий перехід права власності відповідає встановленому законом принципу нерозривності землі та нерухомості та зберігає цільове призначення земельної ділянки, зазначене як індивідуальне житлове будівництво. Але, під час розгляду справи встановлено, що [PERSON], успадкувавши нерухомість, розпорядився нею на власний розсуд, а право на земельну ділянку, на якій розміщено вказане нерухоме майно залишив за собою, отримавши відповідне свідоцтво про право на спадщину, а згодом - і державний акт про право приватної власності на землю. Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України, введеного в дію 1 січня 2004 року (в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору купівлі-продажу), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. На необхідність застосування до спірних правовідносин вказаної норми цивільного законодавства вказують і роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у постанові № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». Так, відповідно до підпункту «ґ» пункту 18 вказаної постанови до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2004 року вбачається, що розмір земельної ділянки при відчужені житла визначений не був. За приписами статті 377 ЦК України необхідною умовою переходу права власності на земельну ділянку в даному випадку є наявність такого права у відчужувача. Що стосується наявності права у відчужувача, то судом було встановлено, що під час спадкування прав на нерухомість до [PERSON] фактично перейшло і право власності на частину земельної ділянки, на якій розташована ця нерухомість та яка є необхідною для її обслуговування. З урахуванням викладених обставин, така необхідна за ст. 377 ЦК України умова переходу права власності, як наявність такого права у відчужувача, при укладені договору купівлі-продажу була дотримана. На підставі зазначеного, до [PERSON] за договором купівлі-продажу від 27 вересня 2004 року перейшло право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята 1/2 частиною житлового будинку А-1 та належними до неї будівлями і спорудами, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для обслуговування зазначеної нерухомості. Але, під час видачі [PERSON] 29 листопада 2005 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом на всю земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], державним нотаріусом не було враховано, що на той час нерухоме майно, яке розміщено на ній належить на підставі договору купівлі-продажу від 27 вересня 2004 року іншій особі - позивачу [PERSON] Незважаючи на перебування квартири та належних до неї будівель у власності іншої особи з 27 вересня 2004 року, більш ніж через рік, а саме - 29 листопада 2005 року, [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину, відповідно до якого оформив у власність всю земельну ділянку, у тому числі, розміщену під нерухомим майном і необхідну для його обслуговування, та яка на той момент вже була відчужена позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Частиною 1 статті 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 27 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. В даному випадку, зволікання з боку [PERSON] з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, а саме - отриманням свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, призвело до видачі свідоцтва, яке порушує права [PERSON] як власника нерухомого майна. На теперішній час спадкоємці [PERSON] не визнають право позивача на спірну земельну ділянку, тому право [PERSON] як власника майна відповідно до вимог частини 1 статті 392 ЦК України підлягає судовому захисту. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку положень статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, шляхом визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом третьої Макіївської державної нотаріальної контори 29 листопада 2005 року та зареєстрованому у реєстрі за № 2079 і як наслідок - виданого на його підставі - державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 479242 від 17 квітня 2006 року. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved