Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд позовною заявою та уточненою до неї заявою до [PERSON] де третя особа Орган опіки та піклування Тячівської РДА про надання дозволу на виїзд за кордон дитині без згоди батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі від 06.02.2007 року по 05.12.2018 року. Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Тячівського районного суду від 05.12.2018 року. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, Серія [NUMBER] . Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Підтвердженням цього є довідка Широколужанської сільської ради від 19.06.2019 року за № 961. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Більш того, відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Вона разом із [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в Україні за адресою: [ADDRESS] , що зокрема підтверджується довідкою про склад сім`ї № 960 від 20.06.2019 року. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] за межі України для відпочинку та оздоровлення. Водночас, її донька часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Вона працює в Чехії, тому має можливість виїхати за кордон, на час зимових та літніх канікул з своєю дочкою - [PERSON] , для відпочинку. Вона зверталась до відповідача з усним проханням, щоб він надав дозвіл на виїзд їх дочки до Чехії ,але не зважаючи на це, її колишній чоловік - [PERSON] , безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Вважає, що така позиція її колишнього чоловіка і батька неповнолітньої доньки, шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній [PERSON] , [INFO] , що мешкає в [ADDRESS] , у супроводі матері [PERSON] [INFO] , без згоди батька [PERSON] , [INFO] , мешк. [ADDRESS] на період літніх та зимових канікул. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву в якій просить суд справу розглянути у її відсутності, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву в якій просить справу розглянути у його відсутності, проти позову не заперечує, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних в справі доказів. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву в якій просить справу розглянути у її відсутності, заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити, а також просить приєднати до матеріалів справи висновок органу опіки та піклування Тячівської РДА, витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у її відсутності на підставі наявних в справі доказів. У зв`язку з неявкою сторін, на підставі ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксація судового засідання технічними засобами не проводилась. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають одну неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , батьком в свідоцтві про народження якого значиться [PERSON] , і яка перебуває на утриманні і вихованні позивачки [PERSON] , яка є її матір`ю, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, серія [NUMBER] . Позивачка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та має можливість виїхати за кордон з своєю дочкою - [PERSON] , на час зимових та літніх канікул, для відпочинку. Статтею 313 ч. 3 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно п. п. 4 та 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копі ї рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3, пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. У своїй заяві від 15.01.20202 року відповідач проти позову не заперечив. Таким чином, беручи до уваги вище наведене та те, що жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити її інтересам, чи буде порушувати її або права відповідача суду не надано, суд вважає, що дозвіл на тимчасові виїзди [PERSON] за кордон без згоди та супроводу батька - [PERSON] - слід надати в період літніх та зимніх канікул. У відповідності до ст. 141 ч. 2 п. 1 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати у сумі 768.40 грв. За таких обставин,

Outcome: approved