Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON]. [PERSON] про стягнення коштів. Позовні вимоги мотивують тим, що 03.07.2013р. між [PERSON] та [PERSON], який діяв від імені дружини [PERSON] був укладений договір, предметом якого є попереднє визначення дій сторін про передачу участі у фонді фінансування будівництвом покупцю на нерухоме майно в цілому, загальною площею 41,34кв.м. Пунктом 2.2 договору передбачено, що як засіб забезпечення зобов'язань про укладення основного договору, покупець передав в рахунок майбутніх платежів продавцю 8000грн., які мають статус завдатку і в подальшому іменується «завдаток». 26.07.2013року та 23.09.2013 року позивач направляв листи з вимогою про повернення коштів, однак кошти не були повернуті. Просить стягнути з [PERSON]. [PERSON] на її користь кошти в сумі 8000 грн та судовий збір. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позов підтримав за обставин викладених в позові, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засідання позов не визнав, заперечив щодо його задоволення. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача суд прийшов до переконання в тому, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 січня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 8 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 17 лютого 2014 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 18 червня 2014 року касаційну скаргу було задоволено, рішення суду першої та апеляційної інстанції скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Судом встановлено, що 03.07.2013року між [PERSON] та [PERSON], який діяв від імені дружини [PERSON] був укладений договір між про передачу участі у фонді фінансування будівництва покупцю на нерухоме майно в цілому, загальною площею 41,34кв.м. (а.с.6-7). Пунктом 2.2 договору передбачено, що як засіб забезпечення зобов'язань про укладення основного договору, покупець передав в рахунок майбутніх платежів продавцю 8000грн., які мають статус завдатку і в подальшому іменується «завдаток». Виконуючи вказівку суду касаційної інстанції судом в судовому засідання було допитано в якості свідка представника агентства «Альфа» - [PERSON], який пояснив, що 03 липня 2014 року в приміщенні агентства «Альфа» ним був складений та підписаний між [PERSON] та [PERSON] договір про наміри сторін укласти в майбутньому договір купівлі-продажу квартири. В присутності [PERSON] на виконання своїх зобов'язань [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у сумі 8000,00 гривень, як завдаток. Згідно ч.1 ст. 570 ЦК України завдаток є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Згідно ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язується протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пунктом 2.1 договору передбачено, що сторони підтверджують намір, що основний договір з ТОВ «Вінінвестбуд» буде укладений до 17.02.2013року включно на ім'я покупця, однак дата укладання договору 03.07.2013року. Відповідно до ч.2 ст. 195 ЦК України грошова сума, що видається однією з договірних сторін у рахунок належних з неї за договором платежів другій стороні на підтвердження укладення договору й на забезпечення його виконання (завдаток), залишається у другої сторони, якщо укладений договір не був виконаний з вини сторони, що дала завдаток. Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України ( Загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави) Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.2. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 3. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:1) повернення виконаного за недійсним правочином;2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 8000грн. В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від від 13 лютого 2013 року по справі №6-176цс12висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої,згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок. У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно вимог ст.88 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір» суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір - 229,40грн.

Outcome: approved