Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 24 листопада 2001 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем по справі [PERSON] [INFO] у них народилась дочка [PERSON]. Через непорозуміння в сім'ї, які виникали з вини відповідача, їхня сім'я в 2006 році розпалась і з того часу чоловік з сім'єю не проживає. Рішенням Вінницького міського суду в травні 2006 року шлюб між ними був розірваний. Зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач обіцяв надавати їй матеріальну допомогу на утримання дочки, однак від своєї обіцянки він відмовився і говорить, що матеріальну допомогу не надавав і надавати не буде. Позивач вказує, що саме з цих підстав вона довгий час не зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача. Але в зв'язку з тим, що в даний час дочка потребує більших витрат на утримання, вона звернулась до Вінницького районного суду з заявою про стягнення аліментів з відповідача на свою користь на утримання дочки [PERSON]. Також зазначає, що відповідач взагалі не пам'ятає про свої обов'язки відносно своєї чотирнадцятирічної дочки. Відповідач по справі проживає в [ADDRESS]. Незважаючи на невелику відстань до місця їхнього з дочкою проживання, він після розлучення не приймав жодних мір для зустрічей з дитиною, не навідував її та не приходив до дочки на день народження, не купував та не дарував їй жодної речі, жодної іграшки, не цікавився її навчанням, не відвідував батьківських зборів і взагалі не знає в якій школі та у якому класі навчається його дочка. Своїх батьківських обов'язків відносно дочки відповідач не виконує. Вихованням дочки він не займається, її життя не цікавиться, не піклується про стан її здоров'я. Позивач вважає, що таким чином відповідач переклав на неї виконання батьківських обов'язків відносно їхньої дочки [PERSON]. За вказаних обставин просить суд позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON], [INFO]. В судове засідання учасники судового процесу не з'явилися. Від позивача [PERSON] та її представника за договором про надання правової допомоги [PERSON] до суду надійшла письмова заява про розгляд справи без їх участі, в поданих заявах вони зазначили, що позов підтримують, просять його задовольнити, проти заочного розгляду не заперечують. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представники третіх осіб - Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області та Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з'явились без поважних причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. Заяв про розгляд справи без участі їх представника або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Однак, 07 лютого 2018 року на адресу суду надійшов висновок Органу опіки та піклування Вінницької міської ради за № 01-00-011-4939 від 01.02.2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його дочки [PERSON] [INFO]. Відповідач [PERSON] жодного разу в судові засідання не з'являвся без поважних причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Заяв про розгляд справи у його відсутність або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача та її представника, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думки позивача та її представника, викладені у наданих суду письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Стаття 165 СК України визначає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частинами 2, 3 статті 10 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Судом встановлено, що сторони по справі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 835 від 30 червня 2006 року, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 30.06.2006 року (а.с. 8). В період шлюбу у сторін по справі народилась дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого повторно 21.03.2008 року (а.с. 7). Згідно акта сусідів за № 6947 від 08 серпня 2017 року: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], завіреного підписом інспектора ТОВ ЖЕО [PERSON] та скріпленого печаткою ТОВ «Житлово-експлуатаційне об'єднання ідент. код. 38512116», вони засвідчують, що батько - [PERSON], дитини - [PERSON], за адресою: [ADDRESS], не проживає та участі у вихованні дитини не приймає (а.с. 9). З довідки, виданої 09 серпня 2017 року КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» вбачається, що при огляді дитини [PERSON], 2002 року народження (на прийомі та на викликах), присутня з батьків тільки мати [PERSON]. Консультування, обстеження та виконання рекомендацій здійснює мати дитини (а.с. 10). Відповідно до довідки № 332, виданої загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 26 від 16 серпня 2017 року, батько дитини [PERSON], [INFO], [PERSON] впродовж навчального процесу не брав участі у вихованні дитини (не спілкувався з вчителями, не приймав участі в батьківських зборах, не приходив на відкриті уроки, шкільні свята, не цікавився успіхами дитини). Вихованням дитини займається мати [PERSON], яка регулярно відвідує шкільні збори, приймає участь в загальношкільних та позакласних заходах (а.с. 11). Згідно довідки про склад сім'ї № 6691, виданої ТОВ «ЖЕО» 08 серпня 2017 року неповнолітня дочка сторін по справі [PERSON], 2002 року народження, проживає разом з матір'ю [PERSON], 1983 року народження, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, Органом опіки та піклування Вінницької міської ради надано висновок № 01-00-011-4939 від 01 лютого 2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його дочки [PERSON], [INFO]. У висновку зазначено, що своєю поведінкою [PERSON] порушив вимоги ст.ст. 150, 180 СК України, які покладають на батьків обов'язки по вихованню та утриманню дітей. Дитина [PERSON] зазначила, що не бачила свого батька [PERSON] протягом двох років. Дівчинка ображається на батька, оскільки він тривалий час не телефонує та не цікавиться її життям, не вітає з днями народження та іншими святами. Про дані обставини дитина повідомила у співбесіді з працівниками служби у справах дітей Вінницької міської ради та на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. 20 грудня 2017 року та 16 січня 2018 року питання надання висновку про доцільність чи недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Вінницької міської ради, на яких було заслухано пояснення дитини [PERSON], її матері [PERSON], розглянуто документи, які стосуються даної справи. Батько дитини [PERSON] на засідання комісії з питань захисту прав дитини не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про розгляд даного питання (а.с. 45-46). Відповідно до ст.121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 150 СК України закріплюється обов'язок батьків виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати до самостійного життя та поважати її. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 цього Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Крім того, в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Тому зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Викладені обставини та підтверджуючі їх докази свідчать про те, що відповідач [PERSON] неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки відносно неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], передбачені ст.ст.150-155, 180 СК України, а саме: її матеріально не утримує, не цікавиться навчально-виховним процесом, розвитком та станом здоров'я, переклавши виконання обов'язків обох батьків на матір дитини [PERSON].Крім того, перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу ніхто не чинив і не чинить, але батько свідомо не відвідує дитину та не цікавиться її життям. Аналізуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] тривалий час не виконує своїх обов'язків по вихованню й утриманню своєї неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO],свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, що відповідно до ст.164 СК України дає суду законні підстави для задоволення позову про позбавлення його батьківських прав відносно неї. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. При цьому, суд не порушив принципу процесуальної рівності сторін, оскільки повідомляв відповідача про судовий розгляд справи належним чином, пропонував подати заперечення, проте, відповідач вказаною пропозицію суду не скористався, заперечень щодо позову та доказів на їх підтвердження не надав. Таким чином, позов підлягає задоволенню. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Також, у зв'язку з відсутністю клопотання позивача про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, суд вважає необхідним залишити їх за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved