Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього кошти на її утримання у розмірі ј частини зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня подання позову і довічно. Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є особою пенсійного віку та особою з інвалідністю, єдиним джерелом її доходу є пенсія, яку ледве вистачає на сплату комунальних послуг. Забезпечити себе побутовими предметами першої необхідності [PERSON] не в змозі та вимушена звертатися до знайомих за матеріальною допомогою до наступної пенсії. Як вказала позивач, у неї є донька - [PERSON] , яка мешкає окремо, але постійно намагається допомогти, та син - [PERSON] , який хоча й мешкає разом із позивачем, проте фактично самоусунувся та ніякої допомоги їй не надає, хоча має постійне місце роботи та достатньо високу заробітну плату. Посилаючись на приписи Сімейного кодексу України, [PERSON] вказала, що її син - відповідач по справі має змогу надавати їй матеріальну допомогу, у зв`язку з чим просила стягнути з нього аліменти на її утримання. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 вересня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, позивач через канцелярію суду надала заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 6430/21-вх від 19 листопада 2021 року, відповідно до якої позовні вимоги щодо стягнення аліментів з [PERSON] на її утримання підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, наданим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач через канцелярію суду надав заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 6431/20-вх від 19 листопада 2021 року, відповідно до якої позовні вимоги щодо стягнення з нього аліментів на утримання матері визнав у повному обсязі, розгляд справи просив провести за його відсутності. Відповідно до положень частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача та відповідача свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи, що наведені у позовній заяві, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень часини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно з частиною 1 статті 15 та частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. В даному випадку, судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо обов`язку повнолітнього сина утримувати свою матір та його виконання, які врегульовані нормами Конституції України та Сімейного кодексу України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина 8 статті 7 Сімейного кодексу України). Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Аналогічні приписи містяться й у частині 1 статті 202 Сімейного кодексу України, відповідно до якої повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Положення частини 3 статті 75 Сімейного кодексу України вказують, що непрацездатною вважається особа, яка досягла загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом, про що зазначено у часині 4 статті 75 Сімейного кодексу України. Положеннями статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Тобто, непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Із матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , відноситься до осіб пенсійного віку (а. с. 7) та є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджено довідкою медико - соціальної експертної комісії серії ХАР - 01 № 019081, виданою безстроково (а. с. 5 - 6). Відповідно до копії довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 2797523483771714 [PERSON] перебуває на обліку в Харківському приміському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області і отримує пенсію по втраті годувальника у розмірі: січень - лютий 2021 року - 2601 гривню 30 копійок щомісячно, березень - червень 2021 року - 2865 гривень 07 копійок щомісячно. Загальна сума отриманої пенсії з 01.01.2021 року по 30.06.2021 року складає 16662 гривні 88 копійок (а. с. 8). З копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого 28 травня 1974 року Нововодолазьким відділом РАЦС Харківської області, встановлено, що батьками останнього є: батько - [PERSON] , матір - [PERSON] (а. с. 10). Згідно копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 528/19-39, виданої 04 серпня 2021 року Новоселівським старостинським округом № 6 Нововодолазької селищної ради Харківської області встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (власник будинку) та син - [PERSON] , [INFO] (а. с. 9). Також позивачем надано копії розрахунків та квитанцій по сплаті комунальних послуг за спожитий природний газ, розподіл (доставку) природного газу, за спожиту електричну енергій протягом січня - червня 2021 року (а. с. 11 - 17). У пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ одо батьківства, материнства та стягнення аліментів» надано роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 Сімейного кодексу України) не є абсолютним. Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Як було зазначено, необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Таким чином, обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька та потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. При цьому, звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено частиною 1 статті 204 Сімейного кодексу України. Пленум Верховного Суду України у пункті 16 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Водночас зазначені чинники, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Під час розгляду справи у суді, не встановлено факту ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , а отже й підстав для застосування приписів статті 204 Сімейного кодексу України не має. При вирішенні спірних правовідносин суд також враховує, що обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь - які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2019 року, справа № 210/2171/16-ц, провадження № 61-20845св18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року, справа № 301/1359/16-ц, провадження № 61-14991св18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року, справа № 401/1222/18, провадження № 61-15147св19; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року, справа № 569/14108/17, провадження № 61-12448св19. При цьому, прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, а згідно з пунктом 1.2. Методики визначення прожиткового мінімуму на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, затвердженої спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства економіки України та Державного комітету статистики України від 17.05.2000 № 109/95/157 - прожитковий мінімум на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, складається з вартісних величин: набору продуктів харчування, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я; мінімального набору непродовольчих товарів, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості; мінімального набору послуг, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Згідно статті 7 Закону України від 15 грудня 2020 року № 1082-ІХ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2021 року складає 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні. В даному випадку позивач у справі - [PERSON] отримує пенсію по втраті годувальника, розмірі якої є дещо вище за мінімальну пенсію, встановленому Законом України від 15 грудня 2020 року № 1082-ІХ «Про Державний бюджет України на 2021 рік», тобто розмір пенсії позивача відповідає прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Разом із тим судом встановлено, що [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи та похилого віку (72 роки), що свідчить про наявність у позивача потреби в отриманні додаткової матеріальної допомоги з огляду на те, що відповідно до наданих до позову квитанцій, позивач несе витрати по оплаті комунальних послуг на суми, які значно перевищують отриману нею пенсію. Таким чином, в даному випадку наявні правові підстави для стягнення коштів з [PERSON] на утримання його матері - [PERSON] . При вирішення питання щодо стягнення аліментів суд враховує положення статті 205 Сімейного кодексу України відповідно до яких, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Отже, майновий стан дітей впливає на визначення розміру аліментів, проте не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька. Як встановлено зі змісту позову та наданих до нього доказів, [PERSON] проживає з разом із сином - [PERSON] , який є здоровою, працездатною особою, працює та отримує дохід; доказів того, що у останнього на утриманні є неповнолітні діти, матеріали справи не містять. При цьому, суд бере до уваги, той факт, що [PERSON] позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. За таких обставин, враховуючи, що судом не встановлено підстав для звільнення відповідача, як сина, від конституційно закріпленого обов`язку утримувати свою матір, яка є непрацездатною особою, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання. З огляду на вище викладене, дослідивши сімейне та матеріальне становище сторін, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши в силу положень статей 76 - 80 Цивільного процесуального кодексу України зібрані у справі докази, враховуючи те, що позивач є непрацездатною особою з інвалідністю ІІ групи, а відповідач не надає добровільно допомоги на її утримання, має постійний заробіток, а також задовільний стан здоров`я, враховуючи відсутність даних щодо наявності у відповідача на утриманні неповнолітніх дітей та аліментних зобов`язань, приймаючи до уваги повне визнання позову та згоду відповідача сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково. Враховуючи приписи статті 201 Сімейного кодексу України, відповідно до якої обов`язковою умовою для покладення обов`язку на дітей утримувати своїх батьків є потребування батьками матеріальної допомоги, суд вважає, що стягувати аліменти необхідно до зміни матеріального чи сімейного стану сторін. Враховуючи положення частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України суд вважає, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з дня звернення позивача до суду, тобто починаючи з 05 серпня 2021 року. Згідно з пункту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями частин 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року, який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Із даним позовом [PERSON] звернулась до суду у 2021 році. Статтею 7 Закону України № 1082-ІХ від 15 грудня 2020 року «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 2270 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 908 гривень 00 копійок. Проте, враховуючи положення пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», які передбачають, що у справах про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, судові витрати слід покласти на відповідача. З огляду на вище викладене,

Outcome: partial