Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягувати з [PERSON], [INFO], щомісячно на користь [PERSON], [INFO], на утримання сина [PERSON], [INFO], 1/4 заробітку (від усіх видів доходів) відповідача, з дня подання даної позовної заяви до досягнення дитиною 23-х років за умови, що він буде продовжувати навчання. Позов обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 30.03.2015 року було розірвано шлюб рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя. Від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO] На даний момент їхній син є студентом Запорізького національного університету першого курсу освітнього рівня бакалавр, факультету менеджменту, напряму підготовки за спеціальністю «Менеджер організації і адміністрування» денної форми навчання. Стипендія не нараховується та не виплачується. Спільна дитина з моменту розірвання їхнього шлюбу весь час проживає разом з позивачем та повністю знаходиться на її утриманні. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Якщо повнолітня дитина продовжує навчання, а один із батьків відмовляється від сплати аліментів у добровільному порядку, інший із батьків має право на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи наявність у відповідача постійного доходу, наявність рухомого та нерухомого майна, та щомісячні потреби дитини щодо одягу, їжі, медикаментів, придбання підручників, оплату навчання та проїзду до місця навчання, для їх нормального існування, вважає необхідним стягнення з відповідача аліментів на користь дитини в 1/4 частці від його заробітку (від усіх видів доходів) з дня подання позовної заяви до досягнення дитиною 23-х років за умови, що вона буде продовжувати навчання. Відповідач ніяких інших аліментних зобов'язань немає, офіційно працевлаштований та працює на посаді заступника начальника управління молоді, фізичної культури та спорту Запорізької облдержадміністрації. Сторони мешкають окремо вже тривалий час, родина як така, відсутня, дитина не утримує матеріального забезпечення, не зважаючи на всі прохання позивача, врегулювати досудовим шляхом це не є можливим. [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позову в частині розміру стягнення з нього аліментів на утримання повнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], який продовжує навчання у вищому навчальному закладі, що, на його думку, повинен складати 1/6 частину від всіх видів заробітку (доходів) щомісячно. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2018 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 16.10.2018 року на 09 год. 30 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду на 06.02.2019 року на 10 год. 30 хв. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав частково з мотивів, викладених у відзиві. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як вбачається з відзиву, відповідач визнає всі обставини, крім однієї - розміру стягнення з нього аліментів на утримання повнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], який продовжує навчання у вищому навчальному закладі. Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). 22.11.1996 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб Відділом реєстрації актів громадянського стану міськвиконкому м. Запоріжжя за № 1358, а 30.03.2015 року рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO], який на даний момент є студентом Запорізького національного університету першого курсу освітнього рівня бакалавр, факультету менеджменту, напряму підготовки за спеціальністю «Менеджер організації і адміністрування» денної форми навчання, що підтверджується довідкою з місця навчання № 17-61/554-4 від 13.07.2018 року та договором про навчання від 15.08.2017 року № 538/Д. Термін навчання з 2017/2018 року по 2020/2021року. Він з моменту розірвання шлюбу між батьками весь час проживає разом з позивачем, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи № 04-26/ 1-6784 від 13.07.2018 року та № 04-26/ 1-6783 від 13.07.2018 року. Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Виходячи з ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров*я та матеріальне становище дитини; стан здоров*я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В силу ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. За ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У зв'язку з продовженням навчання, дитина потребує матеріальної допомоги від батьків. Відповідач не надає у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання сина, який продовжує навчання. На підставі п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов'язкової сукупності юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі. 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно ч.2 ст.199 СК України, право на утримання припиняється у разі припинення навчання. З урахуванням викладених обставин, виходячи з принципів справедливості та розумності, приймаючи до уваги те, що відповідач добровільно не надає позивачу матеріальну допомогу на утримання сина, хоча має можливість надавати таку допомогу, суд дійшов висновку, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу позивачу на утримання сина у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи від досягнення дитиною повноліття та до закінчення нею навчання, але не більш ніж до досягнення 23 річного віку. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. Варто зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов*язний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial