Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що їй на праві приватної власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Попереднім власником вищевказаної квартири був [PERSON] . На час укладення договору купівлі - продажу у відчужуваній квартирі були прописані її власник [PERSON] , а також [PERSON] . Згідно п. 4.1 договору купівлі-продажу квартири [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися знятися з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі у строк до 29.06.2019 року, однак відповідачі до теперішнього часу зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . На підставі вищенаведеного, позивач просила суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , оскільки реєстрація сторонніх осіб у належній позивачу квартирі порушує її права як власника квартири на володіння, користування та розпорядження своїм майном, зокрема, є перешкодою для отримання житлових соціальних пільг. Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити (а.с.17), заперечень проти заочного розгляду справи не надала. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] відзивів на позовну заяву не подали, у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Новоайдарського районного суду Луганської області офіційного веб-сайту Судової влади України (https://na.lg.court.gov.ua/sud1218/inshe/adv/766260/; а.с.20-21). Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України будинок використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім`ї. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі - продажу квартири від 24.06.2019 року, посвідченого 24.06.2019 року приватним нотаріусом Станично - Луганського районного нотаріального округу Луганської області Галкіним С.А., бланк серії [NUMBER] (а.с.6) та бланк серії [NUMBER] (а.с.7), а також копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №171513954 від 24.06.2019 року (а.с.9). Попереднім власником вищевказаної квартири був [PERSON] . На час укладення договору купівлі - продажу у відчужуваній квартирі були прописані її власник [PERSON] , а також [PERSON] . Згідно п. 4.1 договору купівлі-продажу квартири [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися знятися з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі у строк до 29.06.2019 року (а.с.7), однак відповідачі до теперішнього часу зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1626, яка видана 08.07.2019 року ЖКГ КП «Жилбудсервіс» [PERSON] , за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тобто право користування житловим приміщенням є похідним від права власності на нього, у зв`язку з чим у разі переходу права власності на житло, втрачається і право користування відповідним житлом. Згідно із частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 405 ЦК України, ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом достовірно встановлено, що відповідачі є сторонніми особами, які перешкоджають позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушують її права, як власника, що дає суду законні підстави для задоволення позову та визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 316, 317, 319, 355, 369, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved