Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з ТОВ «Паркінг+» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.07.2020 по 24.09.2020 в розмірі 57915,90 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., відшкодувати судові витрати. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] посилається на те, що з 21.05.2019 вона працювала в ТОВ «Паркінг+» на посаді головного бухгалтера, з початку липня 2020 року за станом здоров`я перебувала на лікарняному та прийняла рішення щодо звільнення. 21.07.2020 нею подано заяву про звільнення з 23.07.2020 за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію як пенсіонера, якому призначено пенсію, без відпрацювання двох тижнів, передбачених ст. 38 КЗпП України, однак у прийнятті заяви їй було відмовлено без пояснення причин, а тому вона відправила свою заяву поштою, яку отримано адресатом ТОВ «Паркінг+» 23.07.2020 о 13-58 годині. Дану заяву позивача про звільнення було проігноровано, 23.07.2020 їй не було надано ані наказ про звільнення, ані трудову книжку, ані здійснено розрахунок при звільненні, а тому [PERSON] того ж дня звернулась із письмовою заявою до керівництва підприємства щодо результату розгляду її заяви про звільнення, але і це звернення було проігноровано, проте усно їй було запропоновано отримати усі належні їй документи та виплати наступного дня - 24.07.2020. Однак і наступного дня, прочекавши декілька годин на підприємстві, позивач не отримала ані копії наказу про звільнення, ані трудової книжки, ані остаточного розрахунку. 04.08.2020 позивачем направлено до ТОВ «Паркінг+» запит щодо розгляду її заяви про звільнення, однак жодної відповіді не отримано, однак у телефонній розмові їй повідомлено про можливість отримання лікарняних в касі підприємства, однак остаточного розрахунку із нею не було проведено, у зв`язку із чим [PERSON] було направлено запит до ТОВ «Паркінг+» щодо надання довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату, а також про розмір компенсації за невикористану відпустку. Внаслідок порушення з боку керівництва ТОВ «Паркінг+» трудового законодавства [PERSON] звернулась зі скаргою до Головного управління Держпраці в Харківській області, за результатами проведеного заходу державного контролю адміністрації ТОВ «Паркінг+» внесено припис щодо усунення виявлених порушень, встановлено випадки несвоєчасної виплати заробітної плати, допомоги по тимчасовій непрацездатності та на виконання цього припису 24.09.2020 було розірвано трудові відносини із [PERSON] , останній відправлено поштою трудову книжку, виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, направлено наказ про звільнення. 28.09.2020 [PERSON] було направлено запит до ТОВ «Паркінг+» щодо виплати їй середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 24.07.2020 по 24.09.2020 на підставі ст. 235 КЗпП України, а саме з підстав неможливості працевлаштування без трудової книжки, оскільки трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника і без неї офіційне працевлаштування не можливе. Цей запит [PERSON] підприємством було залишено без задоволення. Позивач вказує, що умисна та протиправна затримка роботодавцем її звільнення, невидача трудової книжки та не здійснення своєчасного розрахунку поставило її в надскладні життєві умовим, за яких вона не мала засобів для нормальної життєдіяльності та можливості щодо працевлаштування на іншу роботу і тільки після отримання трудової книжки 01.10.2020 працевлаштувалась за фахом на іншу фірму, а до цього не могла працевлаштуватися з вини керівництва ТОВ «Паркінг+», яке умисно не здійснювало оформлення звільнення, незаконно утримувало її трудову книжку, ігноруючи усі її численні звернення. Позивачем було обраховано суму середнього заробітку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, яка становить 57915,90 грн. Крім того, позивач вказує, що з вини ТОВ «Паркінг+» їй було завдано моральну шкоду, яка оцінена в розмірі 10000,00 грн. Відповідачем ТОВ «Паркінг+» подано відзив на позов, в якому відповідач категорично заперечує проти заявлених позовних вимог, вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що направлена на спотворення ділової репутації підприємства. Так, наказом від 21.05.2019 на підставі особистої заяви [PERSON] було прийнято на роботу на підприємство на посаду головного бухгалтера, працівника було ознайомлено з умовами праці, правилами внутрішнього трудового розпорядку, які [PERSON] зобов`язалась виконувати. До червня 2020 року [PERSON] належним чином працювала на підприємстві і жодних нарікань до її роботи не було. 30.06.2020 [PERSON] на підставі її заяві було надано щорічну основну відпустку тривалістю 4 дні, тобто до 03.07.2020. По закінченню строку відпустки - 04.07.2020 [PERSON] на роботу не вийшла, у телефонній розмові повідомила представника підприємства про те, що перебуває на лікарняному, а лікарняний надасть після виходу на роботу. 20.07.2020, вийшовши на роботу, [PERSON] надала листок непрацездатності та повідомила про погіршення стану здоров`я та у категоричній формі в присутності працівників підприємства відмовилась від виконання покладених на неї посадових обов`язків, в тому числі у прийняття участі у формуванні та подачі податкової фінансової звітності, повідомила, що свій ключ ЕЦП знищила, протягом робочого дня займалась власними справами і свої трудові обов`язки не виконувала. 23.07.2020 о 13-58 годині представником ТОВ «Паркінг+» у відділенні Укрпошти було отримано конверт, всередині якого містилась заява [PERSON] від 21.07.2020 про звільнення її з посади головного бухгалтера згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України (як пенсіонера після нарахування пенсії) з 23 липня 2020 року. Позивачу як усно того ж дня, так і письмово листом від 30.07.2020 було запропоновано уточнити доводи своєї заяви щодо відсутності необхідності відпрацювання двотижневого строку для надання підприємству законних підстав для звільнення, однак [PERSON] категорично відмовилась будь що виправляти. 24.07.2020 [PERSON] прибула на територію підприємства, до 13-00 години перебувала на своєму робочому місці та не здійснювала жодних дій, спрямованих на припинення своїх трудових відносин, в бесідах із іншими працівниками не вказувала на свій намір звільнитися. 24.07.2020 директором підприємства було запропоновано [PERSON] подати заяву про звільнення у разі наявності такого бажання, однак [PERSON] відмовилась, а о 13-00 годині без пояснень причин зібрала свої речі та залишити територію підприємства. 27.07.2020 позивач на роботу не вийшла, їй було направлено лист із вимогою надати пояснення підстав відсутності на робочому місці, проте жодних відповідей не отримано. 10.08.2020 на підприємство прийшла донька [PERSON] , яка на підставі нотаріально посвідченої довіреності, отримала частину лікарняних, іншу частину лікарняних та заробітну плату [PERSON] за липень 2020 року було перераховано на банківський рахунок працівника 02.09.2020. 08.09.2020 на підставі заяви [PERSON] відносно ТОВ «Паркінг+» було розпочато перевірку Головним управлінням Держпраці в Харківській області з питань дотримання трудового законодавства, складено відповідний акт, в якому вказано, що до трудової книжки [PERSON] не були внесені усі записи, трудовий договір із нею не розірвано, двічі не було своєчасно виплачено заробітну плату та допомогу по тимчасовій непрацездатності, складено припис про усунення виявлених порушень. На виконання припису Держпраці 24.09.2020 підприємством видано наказ про звільнення [PERSON] з 24.09.2020, про що до трудової книжки було внесено відповідний запис, того ж дня засобами поштового зв`язку [PERSON] було направлено два примірника наказу про звільнення, трудову книжку, розрахунково-платіжну відомість та відомість розрахунку компенсації, які отримані [PERSON] 26.09.2020. Факт законності та дійсності наказу про звільнення позивачем не заперечується та не оскаржується, жодних заяв чи звернень щодо зміни формулювання причин звільнення або дати звільнення не надходило, наказ про звільнення був підписаний [PERSON] без зауважень чи нарікань. Вимога [PERSON] про стягнення грошових коштів за вимушений прогул з вини роботодавця є безпідставною, оскільки вимушений прогул - це період часу, протягом якого працівник з вини роботодавця позбавлений можливості працювати, однак підприємство жодним чином не обмежувало трудові права [PERSON] , остання мала можливість працювати на підприємстві, а також працевлаштуватися на будь-яке інше місце роботи. Трудові відносини із [PERSON] були розірвані 24.09.2020, того ж дня з нею було проведено повний розрахунок, видано трудову книжку. Разом із тим, ст. 235 КЗпП України передбачає виплату компенсації працівникові у разі його звільнення без законної підстави, незаконного переведення на іншу роботу або встановлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору. Оскільки ці факти не були встановлені, відсутні підстави для застосування положень ст. 235 КЗпП України. Також безпідставними є і вимоги позивача про стягнення відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України моральної шкоди, оскільки з боку ТОВ «Паркінг+» не було жодних порушень трудових прав [PERSON] , які призвели до моральних страждань останньої, відсутні докази втрати [PERSON] нормальних життєвих зв`язків та здійснення нею додаткових зусиль для організації її життя. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Паркінг+» адвокат Макарова О.В. заперечувала проти заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов, просила відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини спавши, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить наступного. 21.05.2019 позивача [PERSON] прийнято на роботу на підприємство ТОВ «Паркінг+» на посаду головного бухгалтера наказом № 381 від 21.05.2019 на підставі її особистої заяви від 20.05.2019. 21.07.2020 [PERSON] подала на ім`я директора ТОВ «Паркінг+» заяву про її звільнення з посади головного бухгалтера згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, як пенсіонера, після нарахування пенсії, з 23 липня 2020 року, яка отримана працівником підприємства засобами поштового зв`язку 23.07.2020 о 13-58 годині. Згідно наказу ТОВ «Паркінг+» від 24.09.2020 за № 235 [PERSON] , було звільнено з посади головного бухгалтера ТОВ «Паркінг+» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) з 24.09.2020. 24.09.2020 засобами поштового зв`язку було направлено [PERSON] копію наказу про звільнення, її трудову книжку, а також відомості про розмір остаточного розрахунку при звільненні. Ці документи отримані [PERSON] 26.09.2020, що не оспорюється сторонами у справі. Позивач [PERSON] вважає, що з дати, коли вона бажала звільнитися 23.07.2020 і до моменту її фактичного звільнення 24.09.2020 були порушені її трудові права, підприємство безпідставно утримувало її трудову книжку, що позбавляло її права на труд, визначений Конституцією України, а тому просить на підставі ч. 4 ст. 235 КЗпП України стягнути на її користь середній заробіток. Водночас, 17.08.2020 [PERSON] , вважаючи свої трудові права порушеними, звернулась до Головного управління Держпраці в Харківській області з відповідною скаргою. З відповіді Управління з питань праці ГУ Держпраці у Харківській області від 21.09.2020 вбачається, що останнім було проведено захід державного контролю та виявлено ряд порушень. Так, до трудової книжки [PERSON] були внесені не всі записи при прийнятті на роботу, були встановлені випадки несвоєчасної виплати заробітної плати, а саме за липень 2019 року та за липень 2020 року, несвоєчасно виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності, при наявності заяви працівника про звільнення в порушення положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України станом на 21.09.2020 не розірвано трудовий договір. Управлінням було внесено припис щодо усунення виявлених порушень. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Відповідно до положень ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Під виходом на пенсію має розумітися звільнення за власним бажанням працівника, якому призначена пенсія або такого, щодо якого зроблено подання про призначення пенсії, або який хоча б досяг пенсійного віку, повинне розглядатися як вихід на пенсію, якщо працівник вказує на цю причину звільнення в заяві. Перевіряти дійсність мотивів недоцільно, оскільки закон визнає право зазначених працівників посилатися просто на таку причину звільнення без яких-небудь додаткових обґрунтувань. За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Однак власник не вправі звільнити працівника до закінчення двотижневого строку після подачі працівником заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить. Якщо ж власник звільнить працівника до закінчення двотижневого строку за відсутності його згоди, суд, безумовно, поновить його на роботі, чи в кращому для власника випадку з урахуванням вимоги працівника змінить дату звільнення. Водночас працівникові дається право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. Це - безумовне право працівника. Правда, організаційні форми реалізації працівником цього права визначені не зовсім чітко. Найкраще, якщо працівник подасть заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення до закінчення двотижневого строку, встановленого ст. 38 КЗпП. Така заява повинна бути належно зафіксована, щоб у разі спору можна було б посилатися на відповідні докази відкликання заяви про звільнення. Законодавство не встановлює обов`язкової письмової форми відкликання заяви про звільнення, тому відкликання може бути й усним, а доводитися воно може будь-якими доказами, які допускає цивільно-процесуальне законодавство. Останнім днем роботи у разі розірвання трудового договору з ініціативи працівника є той же день тижня, у який працівник попередив про це власника письмово. З матеріалів справи вбачається, що працівник [PERSON] подала письмову заяву про звільнення від 21.07.2020 та просила звільнити її з 23.07.2020; цю заяву роботодавець отримав 23.07.2020. При цьому, у своїй заяві [PERSON] вказувала на причини, за яких визначений законом двотижневий строк не має застосовуватися, а саме те, що вона є пенсіонером і їй призначена пенсія. Для оформлення звільнення з цієї причини роботодавець має перевірити факт призначення пенсії, подання для призначення пенсії або досягнення пенсійного віку. В додатках до відзиву ТОВ «Паркінг+» наявна доповідна записка від 23.07.2020, в якій міститься інформація про відсутність в особовій справі [PERSON] документів, підтверджуючих, що остання є пенсіонером. З матеріалів справи вбачається, що неодноразово на адресу [PERSON] направлялись листи з метою з`ясування підстав її звільнення у вказаний нею строк, відповіді на які не отримані. Лише наявність виданого ГУ Держпраці в Харківській області припису змусило ТОВ «Паркінг+» видати наказ про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера за відсутності документів, підтверджуючих вихід на пенсію [PERSON] . Відповідно до ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка, а статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Згідно з п.п. 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 1994 року № 131, записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Як встановлено судом і не спорюється сторонами у справі, трудова книжка направлена працівнику [PERSON] в день видачі наказу про її звільнення та отримана останньою 26.09.2020. Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - часовий відрізок, протягом якого людина позбавлена ??можливості працювати, внаслідок рішення керівника або уповноваженого ним органу. Дане поняття актуально в наступних випадках: -незаконна відмова прийняти співробітника на роботу; -несвоєчасне оформлення трудового договору; -незаконне усунення від роботи; -незаконне звільнення, переведення на інше місце роботи; -затримка видачі трудової книжки; -некоректне формулювання причини звільнення в трудовій книжці, яка не дозволяє співробітнику влаштується на нову роботу. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст.. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). Враховуючи, що позивач [PERSON] була звільнена наказом по підприємству з 24.09.2020, саме після звільнення їй було видано трудову книжку, відсутні підстави вважати, що ТОВ «Паркінг+» умисно затримувало видачу протягом двох місяців трудову книжку позивача, за умови, що [PERSON] не оскаржено ані дата її звільнення, ані причини звільнення. За таких обставин, відсутні підстави для стягнення з ТОВ «Паркінг+» середнього заробітку відповідно до положень ч. 4 ст. 235 КЗпП України, а також моральної шкоди за ст. 237-1 КЗпП України, оскільки відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, чого в ході розгляду справи судом не було встановлено та доказів чому позивачем не надано. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed