Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що її матері [PERSON] на праві власності належало 52/100 частини житлового будинку по вул. Петровського, 13 в м. Пятихатки Дніпропетровської області. Спадщину після смерті матері прийняла вона, у звязку з чим стала власницею належної матері частини домоволодіння. За життя мати перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який є її батьком, проте 25.04.1991 року шлюб між ними було розірвано та проведено розподіл жилого будинку по вул. Петровського, 13 в м. Пятихатки Дніпропетровської області, згідно якого [PERSON] виділено у власність 48/100 частини вказаного будинку, а в 2013 році їй стало відомо, що [PERSON] подарував належну йому на праві власності 48/100 частину будинку [PERSON] Укладений договір дарування вважає недійсним, оскільки на момент укладення вказаного догору [PERSON] не зареєстрував своє право власності на частку нерухомого майна в державному органі та незважаючи на відсутність реєстрації за [PERSON] права власності на частку нерухомого майна останній уклав договір дарування від 29.08.1992 року та обдарував [PERSON], яка в свою чергу до 2013 року не отримувала свідоцтво про право власності на частку будинку. Крім того, вважає, що підпис, що міститься у спірному договорі дарування не належить її батьку. У звязку з вищевикладеним, просить визнати недійним договір дарування 48/100 частини житлового будинку, що знаходиться в м. Пятихатки по вул. Петровського, 13, укладеного 29 вересня 1992 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Пятихатської державної нотаріальної контори [PERSON] Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача до суду надійшло клопотання з проханням справу розглядати без його участі, заявлені вимоги підтримують у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Крім того, надали додаткові письмові пояснення, з посиланням на те, що в договорі дарування невірно вказані підстави набуття права власності дарителя та не співпадають дати набуття права власності на 48/100 частину спірного будинку, що свідчить про недійснійсть вказаного правочину. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, через оголошення в газеті «Вісті Придніпровя» № 17 (1816) від 10.03.2017 року, причину неявки до суду не повідомила, заява про розгля справи за її відсутності до суду не надходила. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином/а.с.131,132/, причину неявки до суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, оскільки відповідач у судове засідання не з'явилась, про місце, дату та час судового розгляду справи була сповіщена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, не надала заяви про розгляд справи за її відсутності, не скористалась правом надання заперечень проти позову, у зв'язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. За таких обставин, оскільки сторони в судове засідання не з'явились, про час і місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, суд вважає, що судове засідання можливо провести без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно рішення виконавчого комітету Пятихатського міської ради народних депутатів Дніпропетровської області № 99 від 26 червня 1990 року вирішено оформити право власності на жилий будинок по вул. Петровського, 13 м. Пятихатки Дніпропетровської області за [PERSON]І./а.с.133/, на підставі чого 13 червня 1990 року виконавчим комітетом Пятихатської міської ради народних депутатів [PERSON] видано свідоцтво про право власності на вищевказаний житловий будинок/а.с.134/. Рішенням Пятихатського районного народного суду Дніпропетровсьої області про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя від 25 квітня 1991 року проведено розподіл жилого будинку по вул. Петровського, 13 в м. Пятихатки Дніпропетровської області, згідно якого [PERSON] виділено у власність 48/100 частини вказаного будинку, а [PERSON] - 52/100 частини будинку/а.с.136-139/. На підставі рішення Пятихатського районного народного суду Дніпропетровської області від 25.04.1991 року [PERSON] 05 липня 1991 року отримав свідоцтво про право власності на 48/100 частини будинку № 13 по вул. Петровського в м. Пятихатки Дніпропетровської області/а.с.140/ Згідно договору дарування від 29 серпня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Пятихатської державної нотаріальної контори [PERSON]І громадянин [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла від нього в дар 48/100 частини будинку № 13 по вул. Петровського в м. Пятихатки Дніпропетровської області, що підтверджується договором дарування/а.с.142-143/. Згідно витягу з реєстру права власності на нарухоме майно [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності, на підставі договору дарування від 29.08.1992 року належить 48/100 частини домоволодіння № 13 по вул. Петровського в м. Пятихатки Дніпропетровської області/а.с.146/, про що також свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності/а.с.147/ Оскільки договір дарування посвідчений 29 серпня 1992 року, тобто до введення в дію Цивільного Кодексу України 2003 р., зазначені правовідносини, згідно приписів п. 4, п. 7 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного ЦК України, регулюються ЦК України 1963 року, отже правовідносини, що є предметом даного спору регулювалися Цивільним кодексом України 1963 року, тому і визнання правочину недійсним в даному випадку слід розглядати за правилами ст.ст. 44-58 ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 243 ЦК України (1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до частини 1 статті 48 ЦК УРСР недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону. За правилами цієї норми, угода визнається недійсною при невідповідності її закону та іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції, у тому числі при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними за статтями 45-47, 49-58 ЦК ЦРСР. Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка діяла до 6 листопада 2009 року). Нотаріальна форма укладення договорів дарування передбачена статтею 244 ЦК УРСР та по суті є посвідченням угоди нотаріусом у визначеному нотаріальним законодавством порядку. Відповідно до статей 43 - 46 Закону України «Про нотаріат», в редакції, яка діяла на час вчинення правочину, на нотаріуса покладаються обов'язки встановити особу громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевірити її дієздатність та витребувати і перевірити документи, необхідні для вчинення такої дії. Згідно ст. 225 ЦК України (1963 року) право продажу майна, крім випадків примусового продажу належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником покупець набуває права власності лише в тих випадках, коди згідно з стеттею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Звертаючись з позовом до суду про визнання договору дарування від 29 серпня 1992 року недійсним позивач посилається на те, що він був укладений з порушенням норм ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, а саме [PERSON], без наявності правовстановлюючого документу подарував у 1992 році [PERSON] 48/1000 частини будинку № 13 по вул. Петровського в м. Пятихатки Дніпропетровської області. Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу державним нотаріусом Пятихатської державної нотаріальної контори під час укладання спірного договору встановлено особи сторін договору, перевірено їх дієздатність, а також належність [PERSON] жилого будинку, що відчужувався. Належність [PERSON] 48/100 частини жилого будинку, на моменту кладення спірного договору дарування, також підтверджується оглянутим в судовому засіданні свідоцтвом про право власності на жилий будинок, що видано на підставі рішення Пятихатської районної ради народних депутатів № 99 від 26.06.1990 року та рішення Пятихатського районного народного суду від 25.04.1991 року, у звязку з чим посилання позивача, що [PERSON], подарував у 1992 році належну йому частину домоволодіння без наявності правовстановлюючого документу є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Що ж стосується посилання позивача [PERSON] з приводу того, що підпис в договорі дарування від 29.08.1992 року не належить її батьку [PERSON] суд приходить до наступного. Так, згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст.60 ЦПК України). Згідно ст. 61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, суд вважає посилання позивача на те, що підпис в договорі дарування від 29.08.1992 року не належить її батьку [PERSON] є безпідставним, так як позивачем та її представником не заявлялось клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, для визначення належності підпису, а інших переконливих доказів на підтвердження своїх зазначених обставин позивачем не надано. За таких обставин, оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні у їх сукупності та приймаючи до уваги те, що дговір дарування від 29 серпня 1992 року укладено відповідно до вимог закону та інших нормативно-правових актів та іншого в судовому засіданні не встановлено, тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. У зв'язку з цим, згідно вимог ст. 88 ЦПК України не підлягають стягненню й судові витрати у вигляді судового збору.

Outcome: dismissed