Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просила суд постановити рішення яким встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2001 року по вересень 2015 року; визнати ? частку квартири [ADDRESS] та автомобіль «БМВ» 525 державний номер [NUMBER] об'єктом права спільної сумісної власності позивачки та відповідача; визнати ? частини зазначеної вище квартири власністю позивача і в порядку розподілу майна подружжя визнати за позивачем право власності на ? частини квартири [ADDRESS] вартістю 106 033 грн.; виділити відповідачу у власність автомобіль марки «БМВ» державний номер [NUMBER] вартістю 115400 грн., стягнувши на користь позивача з відповідача 9367 грн. компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона спільно проживала з відповідачем [PERSON] однією сім»єю за адресою: [ADDRESS] з червня 2001 року по вересень 2015 року, зазначаючи при цьому, що вони мали спільний побут, взаємні права та обов'язки, дбали один про одного, разом відпочивали та подорожували, але відносини не реєстрували. Під час спільного проживання за спільні кошти ними було придбано автомобіль «БМВ» та ? частини квартиру [ADDRESS], із врахуванням того факту, що ? частина спірної квартири була придбана за особисті кошти позивача і остання не користується зазначеним вище транспортним засобом, позивачка просить суд в порядку розподілу майна подружжя визнати за нею право власності на ? частини квартири [ADDRESS] вартістю 106 033 грн., при цьому виділивши відповідачу у власність автомобіль марки «БМВ» державний номер [NUMBER] вартістю 115400 грн., стягнувши з останнього на користь позивача 9367 грн. компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на зазначені вище обставини. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Свистун О.В. вважають, що позовні вимоги [PERSON] є незаконними та необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення, одночасно в судовому засіданні відповідач частково підтвердив, зазначеною позивачкою факт, що він дійсно деякий час спільно проживав з позивачкою в квартирі, що належала останній, розташованої за адресою: [ADDRESS], а саме в період з 2003 по 2007 роки. Як зазначає відповідач, починаючи з весни 2007 року він мешкав в селі Кам'яні Потоки Кременчуцького району Полтавської області разом зі своїми батьками, і саме за допомогою останніх він придбав у власність автомобіль та спірну квартиру, а тому із врахуванням викладених ним обставин і вимог чинного законодавства, вважає, що на зазначене позивачкою майно, що підлягає розподілу, статус спільного майна подружжя не поширюється. Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Як встановлено судом і не оспорюється сторонами по справі, за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі продажу від 6 лютого 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Другої кременчуцької державної нотаріальної контори Сороколат І.М. в реєстрі за № 2-150 (а.с. 38-40). Окрім того, відповідно до досліджених в судовому засіданні доказів, а саме облікової картки приватного транспортного засобу та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу відповідач є власником автомобіля БМВ 525 державний номер [NUMBER], реєстрація якого була проведена за відповідачем 3 липня 2008 року(а.с. 60, 79) Відповідно до частини 1 статті 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦК України. Суд вирішуючи питання щодо доведеності в судовому засіданні факту спільного проживання сторін однією сім'єю у приймає до уваги покази допитаних в судовому засіданні свідків з боку обох сторін, які фактично підтвердили зазначений позивачкою факт сумісного проживання з відповідачем з 2001 року, однак враховуючи суперечливі покази останніх щодо періоду з якого саме часу [PERSON] припинила спільне проживання з [PERSON], приймає до уваги встановлені судом обставини та підтвердженні належними в розумінні вимог ЦПК доказами,а саме: Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він є працівником агентства нерухомості «Маєток» і повідомив суду, про те що до них, за надрукованим в пресі оголошенням, звернулась [PERSON] із наміром придбати одно або двокімнатну квартиру, в процесі пошуку потрібного житла, [PERSON] разом із [PERSON] , за пропозицією свідка проглянули декілька запропонованих їм варіантів і зупинилися на квартирі, що розташована по вулиці Набережна лейтенанта Дніпрова в місці Кременчуці Полтавської області. Як зазначає свідок, питання щодо вартості квартири він обговорював зі сторонами, які також разом були присутні і при укладенні договору купівлі продажу майна, хоча документальне оформлення угоди проводилося особисто за відповідачем, однак розрахунок за послуги агентства також проводився сумісно сторонами. Свідок [PERSON] повідомила суду, що 6 лютого 2015 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], при укладенні зазначеної вище угоди, відповідач був присутній із [PERSON],, разом з якою проводив розрахунок з нею, тобто продавцем та працівниками агентства за наслідками укладеного правочину. Свідок зазначила, як їй відомо зі слів працівників агентства нерухомості, які і займалися продажем належної їй квартири, а саме [PERSON] усі питання пов'язанні із пошуком та обговоренням вартості житла, останній вирішував з [PERSON] Свідок [PERSON] яка є матір'ю відповідача, підтвердила зазначений позивачкою факт проживання останньої однією сім'єю з її сином [PERSON] в період з 2001 року по вересень 2015 року у належній [PERSON] квартирі [ADDRESS], наполягаючи на тому, що сторони проживали в зазначеній вище квартирі разом однією сім'єю, маючи при цьому спільний бюджет, про що, наряду з іншим, може слугувати той факт, що коли батько відповідача хворів, то позивачка майже кожного дня разом з відповідачем провідували його у лікарні, [PERSON] готувала їжу, і навіть деякий період часу у 2014 році свідок разом з чоловіком мешкала у зазначеній вище квартирі,завжди сприймаючи сторони як подружжя. Свідок категорично заперечує факт проживання [PERSON] з 2007 року разом з нею в селі Кам'яні Потоки Кременчуцького району, як і зазначений відповідачем факт купівлі автомобіля та спірної квартири за власні кошти за допомогою батьків, наполягаючи що кошти на придбання спірного житла були особистою власністю позивачки, при цьому зазначивши, що передала останній для вчинення договору купівлі продажу спірної квартири суму в розмірі 5 100 доларів США, якій їй не вистачало для здійснення угоди і яку позивачка їй згодом повернула. Окрім того, при встановленні судом періоду часу сумісного проживання сторін, суд приймає до уваги як доказ покази свідка [PERSON] в частині сумісної поїздки сторін разом з нею влітку 2015 року на відпочинок на море, з тих підстав, що в судовому засіданні відповідач підтвердив зазначений свідком факт, одночасно зазначивши, що був там присутній лише в якості водія і сам факт проживання сторін в одній кімнаті не може свідчити про існування між ними будь яких відносин притаманних подружжю. Суд приймає до уваги як належний, в розумінні вимог цивільно процесуального законодавства, доказ і фотокартки, надані позивачкою на підтвердження факту сумісного проживання з відповідачем однією сімєю в зазначеній останній період часу, оскільки останні, на думку суду, підтверджують не лише факт, спільного відпочинку сторін, як на цьому наполягає відповідач, а і в сукупності з іншими наведеними вище доказами, свідчать про проживання [PERSON] однією сім'єю з відповідачем [PERSON] Вирішуючи спір по суті, суд враховує норми статті 3 Сімейного Кодексу України, яка вказує, що сім'ю складають особи, які проживають разом, мають спільні права та обов'язки. Європейській суд з прав людини зауважив, що відносини де-факто, як відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх звя»зок поза шлюбом. Відповідно до вимог пункту 5 частини 1 статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Таким чином, враховуючи вищевикладене, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та те, що встановлення факту проживання сторін однією сім'єю необхідно для визначення домоволодіння об'єктом спільної сумісної власності, суд дійшов до висновку, що досліджені у судовому засіданні докази підтверджують факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки, [PERSON] та [PERSON] з 2001 року по вересень 20015 року. Однак, вирішуючи справу по суті, суд, вважає, що вимоги позивача в частині встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю починаючи з червня 2001 року не підлягають задоволенню, з тих підстав, що по-перше: встановлення факту проживання сторін однією сім'єю з 2001 року не має для позивача юридичних наслідків, оскільки, як встановлено судом, спірне майна було придбано у 2008 та 2015 роках; і по-друге: на зазначеній вище період часу, за якій позивачка просить встановити юридичний факт, норми Сімейного Кодексу України не поширюються. Отже, суд вважає доведеним факт знаходження [PERSON] та [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах з 1 січня 2004 року по вересень 2015 року, у зв'язку з чим в цій частині позовних вимог позов підлягає задоволенню. Щодо розгляду по суті вимоги [PERSON] в частині визнання спірного майна об'єктом права спільної сумісної власності позивачки та відповідача [PERSON], суд виходить з наступного. Статтею 74 зазначеного вище Закону визначено, що жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна,придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази, а саме: ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. Із роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вбачається, що при застосуванні вимог статті 74 Сімейного Кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю. Тобто, аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу є підставою для визнання набутого ними за час спільного проживання майна - об'єктом спільної сумісної власності, в зв'язку з чим суд і приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] та автомобіль «БМВ» 525 державний номер [NUMBER] об'єктом права спільної сумісної власності позивачки та відповідача. Оскільки, відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, суд приходить до висновку про поділ зазначеного вище майна із визначенням сторонам ідеальних часток. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] посилався на те, що спірне майно було придбано за його особисті кошти, які йому передали його батьки. Разом з цим, пояснення відповідача в цій частині, суд оцінює критично, оскільки факт передачі грошей може бути підтверджений тільки письмовими доказами і не може бути підтверджений показаннями свідка або поясненнями сторін, що регламентує норма частини 2 статті 59 ЦПК України за змістом якої, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З цих же підстав суд критично оцінює і доводи позивача, по те що, кошти, за які була придбана спірна квартира, належали їй особисто.

Outcome: partial