Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що 27.02.2010 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб, який розірвано 10.10.2011 року Голованівським районним судом Кіровоградської області. [INFO] року у них народилася донька [PERSON]. Позивач зазначає, що відповідач покинув її коли вона була вагітною і з того часу вони не підтримують ніяких стосунків. З моменту народження доньки відповідач бачив її лише 2 рази, коли їй було 5 тижнів та 1 рік. Позивач зазначає, що дитина взагалі не знає свого біологічного батька, а батьком називає її теперішнього чоловіка, який її виховує. Відповідач також матеріальної та ніякої іншої допомоги на утримання доньки не надав та не надає, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, її навчання, не спілкується з дитиною, має заборгованість по сплаті аліментів, що свідчить про ухилення від виховання дитини та свідоме нехтування своїми обов'язками. Орган опіки і піклування надав висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. У зв'язку з наведеним, позивач просить позбавити батьківських прав відповідача відносно доньки [PERSON], [INFO]. В судове засідання позивач не з'явилася. Подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати в її відсутність та задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з'явився. Подав до суду заяву, в якій просить справу слухати в його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO]. В судове засідання представник органу опіки і піклування-представник служби у справах дітей Голованівської районної державної адміністрації не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. В порядку ст. 158 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і постановити рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до положення ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], повторно виданого 11.05.2016 року Кіровоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, сторони є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 13.12.2010 року, з відповідача стягнуто щомісячно аліменти на користь позивача на утримання доньки [PERSON] в розмірі ? частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 15.11.2010 року і до повноліття дитини, тобто до [INFO] року (а.с. 13) Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 10 жовтня 2011 року, яке набрало законної сили 20.10.2011 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 14). Відповідно довідки №2142, виданої КП «ЖЕО №3» КМР» [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON], вітчимом [PERSON] та братом [PERSON] (а.с. 9). Як вбачається з довідок за №8854 від 13.09.2013 року та від 14.08.2015 року, виданих відділом державної виконавчої служби Голованівського районного управління юстиції станом на 01.09.2013 року та 01.08.2015 року заборгованість по аліментах у відповідача перед позивачем по сплаті аліментів на утримання [PERSON] становила 9425 грн. та 5063 грн. 05 коп. відповідно (а.с. 15, 17). Згідно довідки за №8, виданої 21.04.2015 року Голованівським дошкільним навчальним закладом №3 «Малятко» Кіровоградської області, відповідач протягом перебування доньки [PERSON] в дошкільному закладі з червня 2013 року по квітень 2015 року не відвідував доньку жодного разу, не цікавився її дошкільним життям, не з'являвся на батьківські збори, не приймав участі у її дозвіллі та святкових ранках (а.с. 16). Як вбачається з акту обстеження умов проживання сім'ї [PERSON] від 08.06.2017 року, спеціалістами служби у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради сім'я [PERSON] проживає в [ADDRESS], в однокімнатній квартирі в якій є всі умови для проживання, зі слів матері батько доньки [PERSON] участі у вихованні доньки не приймає (а.с. 10). Відповідно до висновку органу опіки і піклування Голованівської райдержадміністрації Кіровоградської області від 29.06.2017 року №01-24/25/1, дитина [PERSON] проживає біля матері, батько [PERSON] не спілкується з донькою, не підтримує з нею ніяких родинних стосунків, не цікавиться життям та здоров'ям дитини, тобто ухиляється від виконання батьківських обов'язків, у зв'язку з чим, має бути позбавлений батьківських прав у відношенні цієї дитини (а.с. 11). Відповідно до положень Конвенції про права дитини та Закону України «Про охорону дитинства» дитинство перебуває в Україні під особливою охороною. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини 1 ст. 143 Сімейного кодексу України, мати, батько дитини, які перебувають у шлюбі, зобов'язані забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч. 1 ст. 152 Сімейного кодексу України). За нормами ч. 3 ст. 155 Сімейного кодексу України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Згідно статей 9, 18 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року, ратифікованої Україною 27.09.1991 року (набрала чинність для України 27.09.1991 року) держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом роз'яснень, викладених у пунктах 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Згідно положення п. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] з дня народження дитини і по день розгляду справи (більше 6-ти років) не виявляв щодо дитини [PERSON] батьківського піклування, оскільки не провідував дитину, не цікавився її життям та здоров'ям, мав заборгованість по сплаті аліментів, не відвідував дошкільний заклав, який відвідувала дитина і таких дій вчиняти не намагався. Враховуючи встановлені обставини, викладені в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні, враховуючи те, що відповідач протягом шести років не здійснював жодних дій, які б могли свідчити про виявлення батьківського піклування до дитини, визнав позовні вимоги та не заперечував у позбавленні його батьківських прав, в судовому засіданні не змінив своє ставлення до виконання батьківських обов'язків по відношенню до дитини, а тому підстави для відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав відсутні. Встановивши наявність умисних дій [PERSON] щодо невиконання батьківських обов'язків, суд приходить до висновку про необхідність захисту інтересів дитини. Мотиви для позбавлення батьківських прав є доречними і достатніми, саме рішення суду про позбавлення батьківських прав здатне забезпечити належний захист дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Позивачем не заявлено вимог щодо стягнення судових витрат з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved