Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з нього на свою користь щомісячно аліменти на утримання їхньої доньки [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень, починаючи стягнення з 4 грудня 2014 року. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що протягом трьох минулих років, які передували її зверненню до суду з даним позовом, батько її дитини [PERSON] не приймав жодної участі у матеріальному забезпечені доньки, хоча має таку можливість, оскільки є працездатним, має високий дохід. У судовому заданні позивач власні вимоги підтримала з підстав викладених у позові та пояснила, що дитина сторін після розірвання шлюбу проживає разом із нею, на підтвердження чого надана довідка № 17250 про склад сім'ї, або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с. 11). Також зазначила, що відповідач не приймає участі в матеріальному забезпеченні доньки. Пояснила, також, що доказів ухилення відповідача від сплати аліментів на утримання дитини протягом трьох попередніх вона не має, а розмір відшукуємих аліментів вона визначила в 2000 гривень виходячи з того, що 1000 гривень необхідно витрачати на харчування дитини і ще 1000 гривень на інші потреби дитини щомісячно. Доказів в обгрунтування розрахунку вимог суду не надала. Надала згоду на розгляд справи в заочному порядку без участі відповідача. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, тому суд, враховуючи вказані обставини і беручи до уваги, що позивачем надано згоду на розгляд справи в заочному порядку, вважає недоцільним подальше відкладання справи, та на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за необхідне провести розгляд справи в заочному порядку. Вислухавши позивача, розглянувши надані докази, заяви по справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 9). Шлю між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 02 червня 2009 року (а.с. 8), а 07 вересня 2011 року позивачу видане свідоцтво про зміну імені, а саме її прізвище «[PERSON]» було змінене на дошлюбне «[PERSON]» (а.с. 10). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Положеннями ч.ч. 1,2 ст. 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ч.2 ст.191 СК України ліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Пунктом 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм СКУ при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006р. передбачено, що суд при визначені розміру аліментів, повинен врахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини сторін, оцінюючи надані суду докази, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 930 гривень щомісячно, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову, тобто з 04 грудня 2017 року, і до досягнення дитиною повноліття, вказана сума підлягає індексації відповідно до закону. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що встановлений державою прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років станом на 01 січня 2018 року становить 1860 гривень. Оскільки обов'язок з утримання дитини покладається на обох батьків, то кожен з них повинен приймати участь в утриманні дитини в розмірі не меншому, ніж ? частина встановленого державою прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів у сумі, яка дорівнює половині прожиткового мінімуму (1860 : 2 = 930). Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів за минулі три роки, суд приходить до висновку про їх безпідставність, оскільки позивачем в порушення вимог ч.2 ст.191 СК України не надано суду належних та достатніх доказів того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи те, що позивачка при пред'явленні позову була звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 141 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial