Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтувавши свої позовні вимоги тим, що 31 жовтня 2014 року у Дзержинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, про що здійснений відповідний актовий запис № 1003. Посилаючись на те, що з 2020 року шлюбне життя між сторонами не склалося, у зв`язку із несумісністю характерів в сім`ї почали часто виникати сварки та конфлікти, та з відповідачем позивачка не підтримує подружні стосунки, переконана, що подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим, у зв`язку із чим просила розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем. Зазначено також, що сторони мають спільних малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO], та [PERSON] , [INFO], з приводу місця проживання яких спір між сторонами відсутній, та діти після розірвання шлюбу залишаться проживати разом з позивачкою. Майновий спір між сторонами також відсутній. Сторони, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явились. Від позивачки до суду надійшла заява в якій вона наполягала на задоволенні позовних вимог, та розгляд справи просила проводити без її участі. Від відповідача до суду надійшла заява за змістом якої відповідач визнав позов у повному обсязі, зазначив, що підтримує його та просить задовольнити, а розгляд справи провести без його участі. Дослідивши матеріали справи та представлені письмові докази в їх сукупності, суд, в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Згідно із свідоцтвом про шлюб, серія: [NUMBER] , виданим 31 жовтня 2014 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, 31 жовтня 2014 року, у Дзержинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований шлюб, про що здійснений відповідний актовий запис № 1003. В свідоцтві зазначено, що після реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про народження, серія: [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , та його батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про народження, серія: [NUMBER] , [PERSON] народилась [INFO] , та її батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . З 2020 року шлюбне життя між сторонами не склалося, у зв`язку із несумісністю характерів в сім`ї почали часто виникати сварки та конфлікти, та з відповідачем позивачка не підтримує подружні стосунки. Спір з приводу місця проживання дітей [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , між сторонами відсутній, діти після розірвання шлюбу залишаться проживати разом з позивачкою. Майновий спір між сторонами також відсутній. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У зв`язку із наведеним, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачем до суду подана заява, зі змісту якої видно, що останній, позов визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача у зв`язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки, враховуючи їх законність та обґрунтованість. Так, відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з наступного. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України закріплено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із цим, враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею за звернення до суду із даним позовом, що становить - 454,00 грн. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню залишкові 50% понесених нею судових витрат у сумі - 454,00 грн.

Outcome: approved