Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить суд визнати за нею право на спадщину, яка залишилась після смерті її сестри [PERSON] та визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/4 частину будинковолодіння, яка належала її брату [PERSON] . Позов мотивувала тим, що вона є спадкоємицею після смерті своєї сестри [PERSON] , разом з якою постійно проживала по [ADDRESS] , а тому набула право власності на 2/4 частини вказаного будинку. Окрім того, вказує на те, що [INFO] помер її брат, [PERSON] , після його смерті відкрилась спадщина на 1/4 частину вказаного вище будинковолодіння. З того часу вона користується та володіє належною її брату 1/4 частиною будинку.Тому вважає, що за нею слід визнати право власності за набувальною давністю на вказану частину будинку. Позивачка в судовому засіданні просила суд задовільнити позовну вимогу про визнання за нею права власності за набувальною давністю на 1/4 частину домоволодіння по [ADDRESS] . Вказала, що на позовній вимозі про визнання права на спадщину не наполягає. Пояснила, що [INFO] померла її сестра [PERSON] , після її смерті відкрилась спадщина на 2/4 будинку по [ADDRESS] . Вона є спадкоємицею після смерті сестри, оскільки постійно проживала разом із нею на час смерті. На час розгляду справи вона отримала свідоцтво про право власності на спадщину за законом на 1/2 частину будинку [ADDRESS] , тому на позовній вимозі про визнання права на спадщину не наполягає. Окрім того вказала суду на те, що [INFO] помер її брат [PERSON] та після його смерті відрилась спадщина на 1/4 частину вказаного вище будинку. Оскільки з того часу вона постійно проживала у вказаній частині будинковолодіння, користувалась ним та відповідно заволоділа то вважає, що за нею слід визнати право власності на вказану частку за набувальною давністю. Представник Смілянської міської ради в судове засідання не зявився. До суду надійшов відзив, в якому представник відповідача просив суд провести розгляд справи у відсутність представника Смілянської міської ради. З відзиву на позовну заяву вбачається, що міська рада позовні вимоги не визнає, зокрема обгрутовуюючи це тим, що звернення позивачки із вимогою про визнання права на спадщину передчасним, оскільки вона не звернулась для вирішення даного питання до нотаріальної контори. Щодо вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, представник відповідача зазначив, що позивачка не є добросовісним набувачем, оскільки з 1950 року знала, що власником 1/4 частини будинку [ADDRESS] є [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію відповідача, викладену письмово, приходить до висновку про те, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Згідно ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Позивачка, посилаючись на те, що вона після смерті свого брата [PERSON] , починаючи з 2 червня 2009 року, є постійним користувачем 1/4 частини будинковолодіння [ADDRESS] просить суд визнати за нею право власності на вказану частину будинку за набувальною давністю. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У пунктах 5, 9 Постанови № 5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Верховний Суд України у постанові від 27 вересня 2018 року, по справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд України в Постанові від 04 липня 2018 року, по справі № 201/12550/16-ц, був більш лаконічний та визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.» Відповідно до п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, прийшов до висновку, що виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Верховний Суд України в Постанові від 6 вересня 2018 року, по справі № 205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. В Постанові від 19 вересня 2018 року, по справі № 296/6949/17 Верховний Суд звернув увагу, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27 вересня 2018 року, по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31 жовтня 2018 року, по справі № 683/2047/16-ц. Відкритість володіння означає, що воно є очевидним для усіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За загальним правилом, право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу строків, визначених у ч. 1, 3 ст. 344 ЦК України. Але сам по собі сплив строку набувальної давності не є достатньою підставою для набуття володільцем права власності за набувальною давністю на нерухоме майно. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого, його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 296/6949/17. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Вказана позиція, висловлена Верховним судом в постанові № 175/4741/16 від 29 березня 2018 року, та Постанові, від 06 вересня 2018 року, по справі № 205/1178/16-ц. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачка в позовній заяві, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказала, що нею повністю виконано умови ст. 344 ЦК України щодо законності об`єкта володіння, добросовісності заволодіння майном, відкритості володіння, безперервного володіння спливу установлених строків володіння та відсутності норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Позивачка в позові, обгрунтовуюючи позовні вимоги, вказала на те, що [INFO] помер її брат [PERSON] , а після його смерті залишилась 1/4 частина будинковолодіння [ADDRESS] , яку він отримав у спадок після смерті їх батька [PERSON] . Однак її брат у вказаній частині будинковолодіння ніколи не проживав, оскільки мешкав в м. Павлоград Дніпропетровської області. Свою частку у будинку брат нікому не передавав, а вона фактично здійснювала весь час догляд за будинком. Таким чином, вважає, що так як вона починаючи з 2 червня 2009 року і по день винесення рішення добросовісно володіє 1/4 частиною домоволодіння [ADDRESS] , що належала її брату [PERSON] , продовжує відкрито, безперервно володіти цим майном протягом 10 років, що надає їй право набути право власності за набувальною давністю. З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 2 червня 2009 року, вбачається, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.8). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину від 24 лютого 1950 року вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями після смерті [PERSON] , спадкового майна, яке складається з домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.5). Окрім того надає до суду технічний паспорт на будинковолодіння по [ADDRESS] (а.с.9-13). В копії довідки квартального комітету № 9 Смілянської міської ради № 122320 від 25 січня 2020 року зазначено, що будинок за адресою [ADDRESS] , раніше мав № 55 (а.с.20). Документів про зміну назви вулиці матеріали справи не містять. Як на підставу звернення до суду з даним позовом позивачка надала до суду копію довідки виданої квартальним комітетом № 9 Смілянської міської ради № 122319 від 25 січня 2020 року та копію довідки виданої квартальним комітетом № 9 Смілянської міської ради № 123252 від 3 грудня 2020 року. Відповідно до довідки № 122319 по [ADDRESS] проживає і зареєстрований [PERSON] один. Будинок знаходиться під наглядом і в належному стані (а.с.19). Відповідно до довідки № 123252 [PERSON] з 1986 року користується часткою домоволодіння по [ADDRESS] , яка належить її брату [PERSON] (а.с.21). З відповіді Смілянської державної нотаріальної контори № 136/01-16 від 03 лютого 2021 року вбачається, що після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контор ніхто не звертався (а.с.43). Позивачка в позовній заяві вказує на те, що вона постійно протягом більш як 10 ти років користується 1/4 частиною будинку [ADDRESS] , належної [PERSON] . Однак, суд вважає, що не може бути підставою для задоволення позовних вимог позивачки доводи про те, що вона безперервно користувалась і користується спірною частиною будинку, та вважає, що її позовні вимоги повинні бути задоволені на підставі ст. 344 ЦК України, оскільки в даному випадку позивачем не доведено добросовісності набуття спірного нерухомого майна. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Окрім того, позивачкою не доведено факт існування такого нерухомого майна (оскільки відповідно до свідоцтва про право на спадщину на яке посилається [PERSON] , [PERSON] разом ще з трьома осбами є власником будинку по [ADDRESS] ), безперервність володіння саме 1/4 частиною будинковолодіння, яка належала саме [PERSON] , як зазначає позивачка, володіння нею без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК). Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку. У постанові Верховного Суду України, від 20 травня 2015 року, у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27 вересня 2018 року, по справі № 571/1099/16-ц. Як вбачається з дослідженої судом вище копії довідки квартального комітету (а.с.21) та як зазначала позивач в позовній заяві так і в судовому засіданні, що спірна 1/4 частина будинковолодіння належить брату позивачки [PERSON] . Таким чином, позивачці [PERSON] весь час користування 1/4 частиною будинковолодіння було достеменно відомо, що її власником є її брат - [PERSON] . Позивачкою же, окрім вказаної вже копії довідок, жодних доказів на підтвердження позовних вимог до суду не надала, клопотань про витребування доказів а чи допит свідків не заявляла. Ст. 13 ЦПК України вказує на те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд, врахувавши вказані вище норми законодавства, дослідивши та оцінивши їх за внутрішнім переконанням докази, приходить до висновку, що позивачкою не доведено правомірності своїх позовних вимог та не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували в сукупності дотримання нею норм вимог ст. 344 ЦК України. Зокрема, позивачем в позовній заяві зазначено, що вона постійно з 2 червня 2009 року користується 1/4 частиною будинку [ADDRESS] , яка належала її брату [PERSON] однак, відповідно до дослідженої вище копії свідоцтва (а.с.5) він взагалі був власником 1/4 частини будинку [ADDRESS] . Обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю є безперервність володіння та сплив установлених строків володіння. Вказані умови, суд не має можливості встановити, оскільки позивачкою не надано жодного доказу, який міг би підтвердити початок терміну володіння спірною частиною будинковолодіння та безпосередне безперервне користування нею. Окрім того, судом встановлено, що позивачу достеменно було відомо власника спірної частки будинку, що виключає можливість визнання за нею права власності за набувальною давністю. Оскільки для задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю необхідне дотримання всих вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України (добросовісність, відкритість, безперервність та сплив встановленого строку), а позивачкою вони не доведені та необґрунтовані, відповідно у суду не має законних підстав для задоволення позову. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed