Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини вищевказаної земельної ділянки. В обґрунтування позову зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу 28.02.1997 року [PERSON] продала, а громадянка [PERSON] купила 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За договором учасників спільної часткової власності на жилий будинок про встановлення порядку користування конкретними частинами жилого будинку та установлення ідеальних частин будинку з надвірними будівлями від 11.04.1997 року, жилий будинок [ADDRESS] , знаходиться у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] у рівних частках по 1/2 і між сторонами було узгоджено порядок користування вищевказаним жилим будинком з надвірними будівлями. Рішенням 36 сесії 5 скликання Харківської міської ради Харківської області від 30.09.2009 року № 217/09 позивачу та відповідачу було передано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. [PERSON] бажає користуватися та розпоряджатися належною їй часткою земельної ділянки, проте вона позбавлена такої можливості, оскільки частки співвласників не визначено, а відповідач чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній сумісній власності. При цьому, позивач неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією визначити частки кожного з співвласників у спільному майні, однак відповідач через неприязні стосунки добровільної згоди на визначення часток не надає, в зв`язку з чим позивач звернулась до суду з відповідним позовом. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.11.2020 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Пояснили, що позивач зверталась до відповідача з пропозицією визначити частки кожного з співвласників у спільному майні, проте відповідач згоди на визначення часток не надає. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували. Пояснили, що позовні вимоги не відповідають визначеним законом способам захисту порушеного права. Крім того, позивач просить визначити частки співвласників у праві спільної сумісної власності для можливості вільно розпоряджатися, володіти та користуватися своїм майном, однак не просить визначити порядок користування. Також посилаються на те, що не доведено порушення відповідачем права позивача. Позивач зверталась до відповідача для отримання згоди на продаж, а не з пропозицією визначення часток співвласників у спільному майні. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З матеріалів справи судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 28.02.1997 року. З копії нотаріально посвідченого договору учасників спільної часткової власності на жилий будинок про встановлення порядку користування конкретними частинами жилого будинку та установлення ідеальних частин будинку з надвірними будівлями від 11.04.1997 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] як співвласники встановили порядок користування жилим будинком з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Згідно вказаного порядку в користування [PERSON] переходить 53/100 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, а в користування [PERSON] переходить 47/100 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель. З копії реєстраційного посвідчення № [NUMBER] від 07.05.1997 року встановлено, що за [PERSON] зареєстровано право власності на 47/100 часток жилого будинку за адресою: [ADDRESS] . З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 607622 встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , що зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , було передано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0960 га, кадастровий номер 6310136900:08:012:0007, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Таким чином, між сторонами склались правовідносини щодо спільної сумісної власності на земельну ділянку, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України. У статті 321 ЦК України встановлено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частинами 1, 2 статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб`єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади. За змістом статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; г) за рішенням суду. Статтею 89 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначені правові норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. З огляду на викладене, обсяг права власності на земельну ділянку визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Оскільки володіння земельною ділянкою, що перебуває у спільній сумісній власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 89 ЗК України при вирішенні спорів належить брати до уваги цю угоду. Приймаючи до уваги, що угодою між сторонами від 11.04.1997 року визначено порядок користування житловим будинком з відповідними надвірними будівлями, розташованими на земельній ділянці по [ADDRESS] , таким чином, що за позивачем зареєстровано право власності на 47/100 будинку, а за відповідачем - 53/100, суд дійшов висновку, що розмір часток співвласників у праві власності на земельну ділянку має відповідати розміру часток власників у праві власності на будинок, а тому наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Доводи представника відповідача про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки фактично позивач звернулась до суду з цим позовом з метою розподілу земельної ділянки, спростовуються приписами ч. 5 ст.89 ЗК України, згідно яких поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток. Посилання відповідача на те, що позивачем не доведено порушення її прав, за захистом яких вона звернулась до суду з цим позовом, також суд вважає необґрунтованими, оскільки у судовому засіданні доведено, що відповідач не погоджується на вирішення питання про визначення розміру земельних часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку по [ADDRESS] . В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial