Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги мотивувала тим, що в 2009 році між сторонами усно досягнуто домовленості щодо довічного догляду позивачкою за відповідачкою. Відповідачка в свою чергу склала заповіт, яким заповіла належне її майно, зокрема, і будинковолодіння по вул. Якіра, 52 у м. Вінниці, позивачці. Відповідачка, посилаючись на літній вік та відсутність власних коштів, попросила поліпшити її житлові умови, зокрема, побудувати прибудову, покращити водовідведення з покрівлі будинку, а витрачені кошти обіцяла повернути поступово. На проведення зазначених будівельних робіт протягом 2009 року витрачено 15694,9 грн. (12194,9 грн. - будівельні матеріали та 3500 грн. за виконання робіт). В травні 2012 року відповідачка запропонувала здійснити виготовлення правовстановлювальних документів на земельну ділянку та внести зміни до технічної документації на будинок, на що позивачкою витрачено ще 9000,00 грн. Однак, навесні 2013 року відповідачка повідомила позивачку про те, що заповіт, складений нею в 2009 році, скасований, а гроші вона повертати не буде. Позивачка вважає, що діями відповідачки їй спричинено матеріальну та моральну шкоду, розмір якої вона оцінює в 3000,00 грн. За наведеного просить стягнути з відповідачки 24\~694,9 грн. в рахунок відшкодування понесених витрат та моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн., а також понесені позивачкою судові витрати. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали на підставах, викладених в позовній заяві, просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечувала щодо задоволення позову, мотивуючим тим, що заповіт не є підтвердженням укладення договору довічного утримання, а останній між сторонами не укладався. Відповідачка не уповноважувала позивачку на вчинення будь-яких дій, докази щодо цього відсутні, як і відсутня будь-яка неправомірна поведінка відповідача, яка б давала підставу для відшкодування матеріальної та моральної шкоди. При цьому вказувала, що позивачка пропустила строк звернення до суду. Суд, вислухавши пояснення осіб ,які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що рішенням Замостянського районного суду м.Вінниці від 24 лютого 2009 року у справі № 2-661-2009 за позов [PERSON] до [PERSON] .С. про відшкодування витрат на газифікацію будинку, позов задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 4126,39 грн. в рахунок понесених витрат на проведення газифікації будинку 52 по вул. Якіра в м. Вінниці. Позивач, звертаючись до суду з позовом, вказує, що нею також витрачені кошти в розмірі 24 694,90 грн. на виготовлення правовставлювальних документів та на поліпшення житлових умов в будинку по вул.Якіра, 52 в м.Вінниці. При цьому, позивачем надані копії: накладної № 4 від 20 липня 2009 року на суму 5792,8 грн. (а. с. 8), накладної № 652 від 07 квітня 2009 року на суму 432,0 грн. (а. с. 9), накладної № 506 від 23 квітня 2009 року на суму 840,00 грн. (а. с. 9 зворот), накладної № 9 від 03 червня 2009 року на суму 2844,00 грн. (а. с. 9 зворот), товарного чеку № б/н від 17 березня 2009 року на суму 152,00 грн. (а. с. 10), накладної № ТДК-023994 від 03 квітня 2009 року на суму 500,00 грн. (а. с. 10), гарантійного талону від 17 лютого 2010 року на суму 160,00 грн. (а. с. 10), товарного чеку № 16 від 04 квітня 2009 року на суму 78,5 грн. (а. с. 10 зворот), товарного чеку № 21 від 27 квітня 2009 року на суму 305,00 грн. (а. с. 10 зворот), товарного чеку № 174 від 25 квітня 2009 року на суму 467,00 грн. (а. с. 10 зворот), товарного чеку на суму 554,00 грн. (а. с. 10 зворот). Однак, суд звертає увагу, що вказані докази, якщо і сума коштів зазначена в них витрачена [PERSON], не свідчать, що будівельні матеріали, вказані у них, витрачені саме на облаштування будинку 52 по вул. Якіра в м. Вінниці. Не визнає цього і відповідачка. Крім того, позивачем не доведено, що [PERSON] уповноважувала позивачку на проведення якихось робіт та зобовязувалась провести їх оплату. Щодо оплати замовлення на внесення змін в технічну документацію на будинковолодіння 52 по вул. Якіра в м. Вінниці в сумі 298,42 грн., то суд звертає увагу, що вказана квитанція виписана на імя [PERSON] До того ж, доказів що відповідачка уповноважувала позивачку на вчинення будь-яких дій щодо цього також позивачем не надано. Таким чином, позивачем не доведено, що вказані нею витрати здійснено в інтересах позивача, за її дорученням та із зобовязаннями останньої повернути ці витрати. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Одночасно, суд також звертає увагу, що позивач, звертаючись до суду, вказує, що їй нанесена матеріальна та моральна шкода. Разом з тим, відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до розяснень постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Аналогічні розяснення містить і постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Наразі будь-якої неправомірних дій відповідача [PERSON] судом не встановлено. Посилання позивача на те, що відповідачка скасувала заповіт, не може взяти до уваги, зважаючи, що вказане є правом заповідача, визначеним законодавством (ст.1254 ЦК України) у будь-який час скасовувати заповіт. Щодо посилання позивача, що відповідачка обіцяла повернути кошти, наразі жодним чином не вказує, що між сторонами виникли делікті правовідносини (відносини з відшкодування шкоди). При цьому суд звертає увагу, що жодних доказів щодо цієї обставини (зобовязання повернення коштів) суду не надано, а докази на які посилається позивачка не є такими. Посилання ж позивачки на укладення договору довічного утримання не може бути взяти до уваги, зважаючи, що такий договір відповідно до положень ст.745 ЦК України укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Наразі доказів щодо цього суду не надано. Заповіт, навіть якщо і він складався [PERSON], не може бути таким доказом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у позові. Щодо заяви відповідачки про застосування строків позовної давності, то суд звертає увагу, що вказане є підставою для відмови в позову в разі його доведеності. Натомість, якщо позов не доведено, це є самостійною підставою для відмови. На зазначене вказане в постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення в цивільній справі». Зважаючи на відмову у позові, враховуючи положення ст.88 ЦПК України, судові витрати залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed