Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] з вимогами: «визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та виселити його з вказаної квартири». 22 червня 2018 року Деснянським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про передачу цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири, визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва. 28 вересня 2018 року вказану позовну заяву, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було передано в провадження судді Виниченко Л.М. 02 січня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва (головуючою суддею Винниченко Л.М.) постановлено ухвалу про повернення позивачу, поданої від його імені позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири. 03 вересня 2019 року Київським апеляційним судом м. Києва винесено постанову про задоволення апеляційної скарги [PERSON] , ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 січня 2019 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 13 вересня 2019 року матеріали позовної заяви, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було передано в провадження судді Савлук Т.В. 29 жовтня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Згідно з статями 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач не скористався процесуальним правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень щодо обставин, наведених у позовній заяві. 11 грудня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 02 січня 2020 року позивач подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до змісту поданої до суду заяви позивач просила ухвалити рішення в частині позовних вимог: «Визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] ». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, додатково пояснила, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , право власності на квартиру виникло у позивача на підставі Договору дарування квартири від 02 лютого 2001 року, відповідач, як колишній власник квартири, після укладання договору дарування квартири зобов`язувався знятись з реєстраційного обліку протягом чотирьох місяців, проте свої зобов`язання до цього часу не виконав, позивач намагалась врегулювати спірні питання в досудовому порядку, проте відповідач проігнорував вимогу щодо добровільного зняття з реєстрації. Позивач вважає, що відповідач втратив право користування цією квартири, уклавши договір дарування квартири, застережень щодо проживання відповідача в квартирі протягом певного часу умовами договору не передбачено, в свою чергу відповідач добровільно виселився з цією квартири, забравши свої речі, має інше місце проживання, в той же час протягом тривалого часу позивач несе витрати на утримання житла та сплачує житлово-комунальні послуги з урахуванням відповідала, який зареєстрований в квартирі, та не може в повній мірі розпоряджатись належним їй майном. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, правом подати відзив на позовну заяву не скористувався, із заявами (клопотаннями) по суті предмету позову до суду не завертався. Вислухавши пояснення представника позивача, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить наступного. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Згідно положень частини першої та четвертої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Виходячи з положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Дарування будь-якого майна, є виключним правом власника цього майна. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. (стаття 717 Цивільного кодексу України) Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття та здійснення державної реєстрації права. Судом встановлено, що 02 лютого 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір дарування квартири. Відповідно до п. 1 Договору дарування, [PERSON] подарував належну йому на праві власності, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] . Обдарована набуває права власності на квартиру з моменту укладання договору при умові його нотаріального посвідчення. (п.7 Договору дарування) Згідно відомостей, які містяться в Реєстрі територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] значиться зареєстрованим. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном - підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Отже, для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей; право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами (такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21.08.2018 у справі №910/19865/17). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ( ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Виходячи зі змісту п. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України) Для доведення обставин відсутності відповідача за фактичним місцем реєстрації, позивачем заявлено клопотання про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] , які будучи допитаними в судовому засіданні пояснили, що є мешканцями будинку [ADDRESS] , проживають по сусідству з квартирою, де раніше мешкав відповідач, на разі протягом тривалого часу проживає позивач разом зі своєю родиною, підтвердили, що відповідач після відчудження квартири добровільно виселився з цього житла, забрав свої особисті речі, до квартири не навідується, де на даний час проживає відповідач свідкам невідомо. Відповідно до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При вирішенні питання про наявність правових підстав для визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, суд, з урахування правового статусу житла, враховує, що власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації, при цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла (ст.346 ЦК України). З моменту припинення права власності, припиняється також правомочність користування квартирою, яка нерозривно пов`язана з власністю. Відповідно й припиняється право користування членів сім`ї попереднього власника, оскільки воно є похідним. Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як роз`яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що з моменту переходу права власності на спірну квартиру до нового власника у попереднього власника квартири, відповідача по справі, припиняється право користування житловим приміщенням, оскільки договору житлового найму з власником квартири не укладали. Таким чином, виходячи з наведених правових норм, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання колишнього власника житла таким, шо втратив право користування житловим приміщенням, оскільки відповідач, уклавши договір дарування квартири на користь позивача, добровільно виселився з квартири, забрав свої особисті речі, однак з реєстраційного обліку не знявся, що впливає на реалізацію позивачем його прав як власника квартири на розпорядження квартирою, тому визначений позивачем спосіб захисту порушених прав є правомірним та не суперечить вимогам чинного законодавства, яке регулює відносини, що виникли між сторонами спору. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з положень ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до статі 141 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання про розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 гр. 80 коп., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: approved