Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до Вінницького районного суду Вінницької області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 2006 року вона познайомилась з відповідачем [PERSON] , з яким у них виникли взаємні почуття. В подальшому вони почали зустрічатись. На початку квітня 2016 року позивач завагітніла та повідомила про це відповідача. Протягом всього періоду вагітності відповідач проявляв турботу та хвилювання щодо її стану та протікання вагітності, та всіляко допомагав з проходженням медичних оглядів та надання медичної допомоги, оскільки вагітність протікала з ускладненнями. Проходження пологів відбувалось в пологовому будинку № 7 міста Києва, витрати по яким взяв на себе відповідач. [INFO] позивач народила доньку [PERSON] .Після народження доньку відразу було переведено в Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії МОЗ України, де було проведено операцію.Весь цей час відповідач підтримував її та надавав матеріальну допомогу. 18 січня 2017 року відповідач приїхав до міста Києва своїм автомобілем разом з її подругою[PERSON] , забрав її та доньку з лікарні додому. В подальшому відповідач разом з нею возили доньку до Вінницької обласної дитячої лікарні. Під час перебування в лікарні відповідач постійно приходив до них, проводив з ними багато часу та допомагав матеріально.Проте, відповідач сказав, що на даний час він не може подати заяву про визнання себе батьком дочки, внаслідок чого в книзі реєстрації актів про народження та у свідоцтві про народження було зроблено запис про батька за вказівкою позивача, в порядку ст. 135 Сімейного кодексу України, та записано батьком [PERSON] .В подальшому, починаючи з літа 2018 року, відповідач почав уникати позивача та доньки, перестав надавати матеріальну допомогу.1 листопада 2019 року позивач поїхала на лікування з донькою до Китаю в м. Юньчень, де пройшли курс лікування 66 днів. Відповідач обіцяв допомогти з коштами на лікування, проте кошти на лікування так і не надав, на телефонні дзвінки не відповідає та уникає позивача. [PERSON] неодноразово зверталась до відповідача з проханням вирішити питання про його батьківство, оскільки це має значення для прав та інтересів їх спільної доньки, яка є дитиною-інвалідом, проте відповідач відмовляється в добровільному порядку визнати себе батьком дитини та внести відповідні зміни до актового запису.Сторони проживають окремо, в зареєстрованому шлюбі не були, дитина живе разом з позивачем. Усі обов`язки щодо утримання та виховання дитини позивач несе самостійно. Оскільки добровільно про сплату аліментів домовитися не вдалося, позивач змушена звертатися до суду з проханням визнати [PERSON] батьком дитини [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/2 частини від усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, починаючи стягнення з дня пред`явленняпозову, і до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні 09.03.2021 позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі при обставинах, викладених в позовній заяві, винесення заочного рішення не заперечувала. Суду також пояснила, що вони разом з відповідачем неодноразово ходили до їх спільних друзів на свята, що підтверджується наявними фото, які містяться в матеріалах справи, та вона познайомила відповідача зі своїми батьками. Дочка часто хворіє та являється інвалідом, постійно потребує догляду та значних коштів на лікування. Після лікування дочки, яке проходило в Китаї, відповідач змінив номер телефону, перестав навідувати дитину та підтримувати її матеріально. Останній раз відповідач надав їй грошові кошти у сумі 20 000 грн на квиток до Китаю. В судовому засіданні 22.03.2021 за клопотанням позивача [PERSON] були допитані свідки. Свідок [PERSON] суду показала, що знає [PERSON] вже давно, оскільки підтримує дружні стосунки з нею ще з школи. З [PERSON] познайомилась приблизно 10 років тому, коли він почав зустрічатись з [PERSON] [PERSON] разом з [PERSON] постійно приходили на їхні спільні свята, де [PERSON] та [PERSON] поводили себе як пара. Коли [PERSON] разом з дитиною виписувалися з лікарні, вона разом з [PERSON] його автомобілем їздили за ними в Київ їх забирати. [PERSON] був присутній на святі в честь хрестин дитини, на святкуванні першої річниці дня народження дитини. Дитина ззовні дуже схожа на [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показала, що знає [PERSON] , оскільки раніше вони жили по сусідству. Бачила, що [PERSON] часто приїжджав до [PERSON] (кожен день протягом тривалого часу) та завжди вважала їх парою. [PERSON] говорила їй, що вагітна від [PERSON] . Під час вагітності [PERSON] бачила, що [PERSON] також часто приїжджав та привозив їй продукти харчування. Після народження дитини [PERSON] уже не проживає з нею по сусідству. В судовому засіданні 22.03.2021 [PERSON] просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні 22.03.2021 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] судові засідання та в підготовчі засідання не з`являвся без поважних причин, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом в установленому законом порядку шляхом направлення судових повісток на адресу місця реєстрації: [ADDRESS] . Заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у запропонований судом строк до суду не подано. Крім того, інформація щодо розгляду справи міститься на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (веб-адреса сторінки - http://vnr.vn.court.gov.ua). Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, врахувавши її позицію та позицію представника третьої особи, заслухавши покази свідків, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої у свідоцтві про народження серії [NUMBER] зазначено: батько - [PERSON] та мати - [PERSON] (а.с. 10). Відомості про батька малолітньої [PERSON] , [INFO] , внесено зі слів матері, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України № 00017961417 від 25.04.2017 та довідкою виконавчого комітету Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області № 1 від 27.01.2017 (а.с. 8, 9). [PERSON] являється законним представником [PERSON] , [INFO] , оскільки остання являється дитиною-інвалідом, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] (а.с. 7). З виписки протоколу засідання лікарсько-консультативної комісії Вінницького районного МЦПМСД № 1/7 від 09.01.2020 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , за станом здоров`я потребує домашнього режиму та догляду матері з 12.01.2020 не один рік (а.с. 12). Судом також установлено, що [PERSON] возила дочку [PERSON] , [INFO] , на лікування до Китаю, оскільки дитині встановлено діагноз: мікроцефалія, затримка місцевого розвитку, гіпотрофія змішаного типу, лактозна недостатність, що підтверджується випискою медичної реабілітації та лікування № 60426. Загальна оцінка на момент виписки: лікування ефективне (а.с. 13-16). Відповідно до ст. 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до ст. 125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду. Згідно зі ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. У відповідності до роз`яснень, які містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128 цього Кодексу, на підставі будь-яких фактичних доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Пунктом 9 вказаної Постанови визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Додатковим доказом у справі можуть бути дані судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи у разі заперечення батька щодо визнання батьківства. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 23.06.2020 було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. З листа Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України вбачається, що 04.09.2020 до Вінницького НДЕКЦ МВС України для відбору експериментальних зразків не з`явилися громадяни [PERSON] , [PERSON] та дитина [PERSON] ; 28.09.2020 до Вінницького НДЕКЦ МВС України з`явились лише [PERSON] та дитина [PERSON] , [PERSON] не з`явився. В зв`язку з цим судовим експертом було повідомлено про неможливість проведення експертизи, тому матеріали цивільної справи були повернуті до суду (а.с. 87-89). За правилами статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Згідно зі ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі, чи поза ним. Факт народження дитини породжує виникнення біологічного та морального зв`язку між нею та її батьком і матір`ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 7 Конвенції про права дитини визначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Отже, саме в інтересах дитини знати свого батька, а також отримувати від нього піклування та мати можливість на спілкування з ним. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява N 39948/06 від 18 грудня 2008 року) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Враховуючи вищевикладене, дослідивши надані позивачем докази, врахувавши інтереси дитини, суд дійшов висновку, що позивач надала достатнього доводів батьківства відповідача [PERSON] щодо дитини [PERSON] , [INFO] , тому позовна вимога про визнання батьківства підлягає задоволенню. Відповідно до п.п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. У відповідності до п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Відповідно до п. 2.16.4 вищезазначених Правил, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. За положеннями статті 134 СК України, на підставі заяви осіб, зазначених у статті 126 СК України або рішення суду, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження. Оскільки, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання батьківства [PERSON] щодо дитини [PERSON] , [INFO] , підлягають й задоволенню вимоги про внесення змін до актового запису про народження дитини щодо відомостей про батька. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів, суд дійшов такого висновку. Відповідно до вимог ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька дитини. Виконання передбачених статтею 150 СК обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Тому визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною першою статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. В частині другій статті 182 СК України зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 цієї Конвенції). Також частинами першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Так, при визначенні розміру аліментів суд, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, врахував стан здоров`я та матеріальне становище дитини, яка має вади здоров`я; будь-які докази, що за станом здоров`я відповідач не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , відсутні. Разом з тим, суду не надано доказів про розмір щомісячного доходу відповідача, не надано доказів, що відповідач має достатню фінансову спроможність сплачувати аліменти в заявленому позивачкою розмірі 1/2 частки зі всіх видів доходів, не надано також доказів про відсутність у відповідача інших утриманців. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягувати щомісячно аліменти на користь позивача на утримання дитини в розмірі однієї чверті заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно її віку, щомісячно, починаючи стягнення аліментів з дня подачі позову, і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дочки [PERSON] [INFO] . Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дочки [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне з метою забезпечення інтересів дитини, допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць. Оскільки позивач при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, тому згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави в сумі 1681 грн 60 коп. (за дві заявлені позовні вимоги з урахуванням ставки судовому збору, встановленої станом на 1 січня 2020 року).

Outcome: partial