Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивачка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 червня 2014 року є власником домоволодіння № 124 по вул. Курортній в м. Бердянську Запорізької області. До одержання позивачкою спадщини вказане домоволодіння належало її матері [PERSON] [PERSON] позивачки постійно проживала і була зареєстрована у вищезазначеному будинку. За згодою матері в будинку було зареєстровано [PERSON] Будучи зареєстрованим і проживаючи в [INFO], [PERSON] не тільки не приймав участі у несенні витрат за надані комунальні послуги, але й вимагав у матері гроші, вів неправильний спосіб життя. З цієї причини [PERSON] посвідчила заповіт на користь позивачки. 10 грудня 2011 року [PERSON] померла. Оскільки позивачка є пенсіонеркою, має незначну пенсію, вона звернулась до відповідача і запропонувала йому сплачувати одержані ним комунальні послуги, але, незважаючи на це, [PERSON] продовжував ухилятися від сплати комунальних послуг, в 2015 році взагалі покинув житловий будинок, забрав свої особисті речі і став проживати за іншою адресою. На даний час в домоволодінні проживає дочка позивачки з неповнолітнім сином та чоловіком. [PERSON] не був і не є членом сімї позивачки, у неї відсутні зобовязання надавати йому для користування одержане за заповітом домоволодіння. [PERSON] неодноразово пропонувала відповідачу знятися з реєстрації, оскільки не має можливості отримати субсидію, користуватися належною їй нерухомістю. Право на реєстрацію відповідач втратив в звязку із тим, що його права є похідними від прав [PERSON] в звязку із тим, що будь-яких договірних правовідносин, які б надавали підстави для обмеження прав позивачки як нового власника будинку, не існувало. З вищенаведених підстав просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивачка в судове засідання не зявилась, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник позивачки [PERSON] пояснила суду, що на даний момент власником будинку № 124, розташованого по вул. Курортній, за заповітом є [PERSON] Раніше вказане домоволодіння належало матері позивачки, яка надала дозвіл [PERSON] зареєструвати в будинку своє місце проживання. Відповідач не сплачував комунальні послуги, мати позивачки мусила нести всі витати сама. В 2015 році [PERSON] залишив домоволодіння, на даний час проживає з жінкою по вул. Д. Бідного. Реєстрація відповідача порушує право власності нового власника будинку. Ніякі договори оренди, найму житлового приміщення відповідач із колишнім власником будинку не укладав, його право є похідним від права власності [PERSON] Ніяких сервітутів за життя [PERSON] встановлено не було. На даний час відповідач комунальні послуги також не сплачує, довідок, необхідних для оформлення субсидії, не надає. Враховуючи наведене, просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив суду наступне. Він проживав у спірному будинку разом з матірю, був у ньому зареєстрований з народження, допомагав матері. Позивачка отримала спадщину обманним шляхом. Коли [PERSON] проживав в [INFO], у нього було тяжке матеріальне становище, тому він сплачував за спожиті комунальні послуги нерегулярно, в подальшому заборгованість погашав, але позивачка відрізала йому газ та світло, тому відповідач був вимушений піти з будинку. На даний час готовий переїхати до будинку і сплачувати комунальні послуги. Бажає переїхати до будинку із жінкою, з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах та її трьома неповнолітніми дітьми. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача пояснив суду, що в даному випадку правовідносини між відповідачем та колишнім власником будинку регулювалися ст.ст. 401-403 ЦК України, які передбачають встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 6 ст. 403 ЦК України сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. В даному випадку відсутні підстави для припинення сервітуту відповідно до ст. 406 ЦК України. Таким чином, в звязку із переходом права власності на будинок № 124 по вул. Курортній від [PERSON] до позивачки відповідач зберігає за собою право користування житловим приміщенням, в якому він був зареєстрований за згодою померлої матері. Згідно із ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням. Посилання позивачки як на доказ порушень її прав неможливість отримання субсидії на оплату комунальних послуг внаслідок реєстрації відповідача у домоволодінні не відповідає дійсності, оскільки відповідно до п. 7 постанови КМУ від 21 жовтня 1995 року № 848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» субсидія розраховується виходячи з кількості зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, які фактично у ньому проживають. У разі задоволення позову [PERSON] зобовязаний буде зареєструвати своє нове місце проживання, але він не має житла або документів, що підтверджують право на проживання у житлі. На даний час право позивачки не порушено, її звернення до суду є передчасним. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Ст. 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ч. 1 ст. 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19 червня 2014 року [PERSON] є спадкоємицею зазначеного в заповіті майна [PERSON], яка померла 10 грудня 2011 року. Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з житлового будинку № 124, що розташований в м. Бердянську Запорізької області по вулиці Курортній. У відповідності з довідкою про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 11 вересня 2017 року в будинку, розташованому за адресою: м. Бердянськ, вул. Курортна, 124, зареєстровані [PERSON] (але не проживає), [PERSON], [PERSON] Свідки [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що [PERSON] не проживає в [INFO] з 2015 року, комунальні послуги не сплачує, як і не сплачував за життя померлої [PERSON] Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Разом із тим згідно з розясненнями, які містяться у п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Судом установлено, що станом на час розгляду справи в суді єдиним власником спірного домоволодіння є позивачка, яка набула право власності на будинок за заповітом після смерті матері. Відповідач був членом сімї своєї померлої матері, проте членом сімї позивачки не є. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду, суд зазначає, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження того, що на підставі вищевказаних вимог закону сервітут був встановлений, адже ні договором, ні законом, ні рішенням суду сервітут щодо користування квартирою не встановлювався. Крім зазначеного, аналіз ст. 405 ЦК України підтверджує, що сервітут, який передбачено для членів сімї власника житла, є по своїй суті особистим. Особливістю особистого сервітуту є те, що це право виключно конкретної особи. Оскільки такого роду речове право можуть мати не всі, а лише конкретні особи члени сімї власника житла, особі належить особистий сервітут доти, доки вона має статус члена сімї власника житла. Відповідно, у особи, яка втратила статус члена сімї власника житла, цей сервітут припиняється. Тобто, особистий сервітут, передбачений у ст. 405 ЦК України, не може належати колишнім членам сімї власника житла. Враховуючи, що позивачка є власником спірного будинку, відповідач згідно з положеннями ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР не є членом її сімї, з 2015 року не проживає разом з нею і не веде спільне господарство, був зареєстрованим у вказаному будинку зі згоди попереднього власника, при цьому створює новому власнику перешкоди у користуванні її майном, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved