Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 15.08.1997 року між нею та [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені та в інтересах [PERSON] на Одеській універсальній біржі «Вітязь» було укладено договір № 97-516 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу було зареєстровано Одеським МБТІ та РОН. Позивач зазначає, що вона дізналась, що даний договір не відповідає вимогам законодавства у зв`язку з цим, вона звертається до суду з позовом про визнання його дійсним. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 травня 2020 року вирішено провести заочний розгляд справи. Представник позивача - адвокат Варгаракі Іван Миколайович, в останнє судове засідання, не з`явився, при цьому, звернувся на адресу суд з заявою в якій просив розглянути справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в частині визнання договору купівлі - продажу дійсним, у разі відсутності у судовому засідання відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток. Заяв від відповідача про розгляд справи за його відсутністю або відзиву суду не надходило, про причини неявки суд не повідомив, що, відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних доказів. Третя особа [PERSON] , в останнє судове засідання також не з`явилась, звернулась до суду з заявою про слухання справи за її відсутності, а також зазначила що позовні вимоги вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного. Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 97-516 від 15.08.1997 року укладеного на Одеській універсальній біржі «Витязь» [PERSON] , який діяв за довіреністю від імені та в інтересах [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (а.с. 9-10). Зазначений договір купівлі-продажу був зареєстрований на Одеській універсальній біржі «Витязь» відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю реєстраційний № 97-516 від 15.08.1997 року. Позивач зазначила, що квартира [ADDRESS] , належала відповідачу [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ Одеського міськвиконкому № [NUMBER] від 13.08.1993 року, зареєстрованого Одеським МБТІ 16.09.1993 року за № 315 стр.84 кн37пр. В подальшому [PERSON] зазначений договір купівлі-продажу квартири зареєструвала в КП ОМБТ та РОН під № 148 пр.стр.1133р.№ 315 від 20.08.1997 року, про що поставлено відповідну відмітку на договорі купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна. Позивач зазначає, що сторони договору, домовились всіх істотних умов правочину, продавець та покупець виконали всі істотні умови договору, а саме: покупець розрахувалась згідно умов договору, а продавець отримав кошти та звільнив квартиру та позивач вселилась до квартири. На сьогоднішній момент позивач проживає в спірній квартирі, сплачує комунальні послуги. Враховуючи, що сторони виконали свої обов`язки за договором, позивач просить визнати у судовому порядку правочин дійсним, оскільки позасудовому порядку вирішите це питання не можливо. Враховуючи те, що правовідносини між сторонами виникли під час дії Цивільного кодексу України 1963 року, тому мають регулюватися саме його нормами. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. За положеннями ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно ст.15 Закону України «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі-продажу в 1997 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та всі істотні умови даного договору сторонами були виконані, про що свідчить реєстрація за вказаною адресою позивача по справі та те, що відповідач за вказаною адресою знятий з реєстраційного обліку. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1997 році. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги правомірні, підтверджені нормами ст. 47 ч.2 ЦК України в редакції 1963 року, що регулювала дані правовідносини на час укладення договору купівлі-продажу і підлягають задоволенню. Оскільки позивач придбала вказану вище квартиру у свою власність у відповідача, виконавши взяті на себе зобов`язання за договором купівлі - продажу, а відповідач в свою чергу виконав зобов`язання по передачі квартири позивачу та виїхав з неї. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. У зв`язку з тим, що в судовому засіданні встановлений факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення угоди, і така можливість фактично втрачена, правочин підлягав державній реєстрації і така реєстрація була проведена, враховуючи неможливість вирішення цього питання в іншому порядку, ніж судовому, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом задоволення позову.

Outcome: approved