Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому зазначає, що з 23 липня 2011 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу у них народилася дитина донька [PERSON], [INFO]. На підставі рішення Енергодарського міського суду від 20 грудня 2013 року шлюб між мною та [PERSON] розірвано. За її позовом з [PERSON] стягуються аліменти на утримання їх доньки, але він не сплачує їх вчасно, має заборгованість за період з 23.10.2014 року по 01.07.2015 року становить 3063,70 грн. Позивач вказує, що [PERSON] протягом останнього часу участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини не приймає, при цьому ухиляється від надання дозволу на виїзд дитини за кордон, ніяк цього не обґрунтовуючи. Більше того, він шантажує позивача мене тим, що лише надасть їй згоду на вивіз їх дитини за кордон лише на півроку і то, в тому випадку, якщо вона відмовиться від стягнення з нього аліментів на утримання дитини в майбутньому та від заборгованості, що вже є на теперішній час. Позивач вказує, що вона бажає для дитини надати все, що може їй дати для її розвитку. Вона має можливість виїхати за кордон разом із дитиною, але [PERSON] перешкоджає їй, користуючись своїм правом як батько заперечувати проти цього, хоча ані утримання дитині не надає, ані участі у вихованні дитини не приймає. Позивач просить: 1. Надати дозвіл малолітній [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення нею віку 16 років, тобто до Польщі, у супроводі матері [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], а також у супроводі інших осіб, уповноважених матір'ю дитини [PERSON] без згоди та супроводу батька - [PERSON]. 2. Надати дозвіл [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], на подання заяви про видачу проїзного документу дитини для виїзду за кордон, оформлення та виготовлення проїзного документу дитини на багаторазові тимчасові виїзди за межі України її малолітньої доньки [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], до досягнення нею 16 років, тобто до Польщі, у супроводі матері [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], без згоди та супроводу батька - [PERSON], [INFO],, а також у супроводі інших осіб, уповноважених матір'ю дитини [PERSON] без згоди та супроводу батька - [PERSON]. До судового засідання позивач та його представник не зявились, просили справу розглядати без їх участі, не мають заперечення проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча про день і час судового розгляду його було вчасно повідомлено, заперечень від нього не надійшло. Третя особа в судове засідання не зявилася, хоча про день і час судового розгляду були своєчасно повідомлені, заперечень проти позову не надали. Згідно до ст. 169 ч. 4 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Частина 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази, суд приходить до наступного висновку: Сторони з 23 липня 2011 року перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області під актовим записом № 205, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії 1-ЖС № 097733 від 23.07.2011 року. За час шлюбу у сторін народилася дитина донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖС № 193192 від 10.01.2012 року. На підставі рішення Енергодарського міського суду від 20 грудня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідач ухилявся від добровільного виконання покладеного на нього законом обовязку по утриманню їх сумісної дитини, тому позивач звернулась з позовом до суду про стягнення з [PERSON] аліментів в примусовому порядку. Результатом судового розгляду стало рішення про повне задоволення її вимог, винесене 05.11.2012 року, що підтверджується документально. 22 листопада 2012 року позивачем отримано виконавчий лист та подано його спочатку до ВДВС Енергодарського МУЮ, а пізніше - до ВДВС Камянсько-Дніпровського РУЮ, де було відкрито провадження. [PERSON] 24 жовтня 2014 року звільнився з попереднього місця роботи - ДТЕК Запорізька ТЕС, з того часу аліментів він не сплачує. Розрахунком заборгованості боржника по аліментам від 09.07.2015 року за № 1216/03 підтверджується наявність заборгованості [PERSON] по аліментам на утримання [PERSON] за період з 23.10.2014 року по 01.07.2015 року становить 3063,70 грн., що підтверджується документально. Пункт 2 ч. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачає, що виїзд неповнолітнього за кордон в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків допускається, якщо є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Позивач зазначає, що поїздка дитини за кордон здійснюється в інтересах дитини. Маючи матеріальну можливість вивозити дитину за кордон з метою розширення кругозору дитини, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення в майбутньому іноземних мов та підготовкою до самостійного життя, однак [PERSON] перешкоджає їй у цьому. . Бажання отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон повністю узгоджується з правами позивача та її обовязками як матері дитини, покладеними на неї Сімейним кодексом України. Обставини, які обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон, відповідно, надання дозволу на виготовлення проїзного документа дитині для виїзду за кордон без згоди другого з батьків відповідає інтересам дитини та вимогам законодавства відсутні. Згідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили би їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Принцип 7 Декларації встановлює, що найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Дитині повинна бути забезпечена повна можливість ігор і розваг, які були б спрямовані на цілі, переслідувані освітою; суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль до того, щоб сприяти здійсненню зазначеного права. Стаття 26 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлює, що держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством. Ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов'язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені. Стаття 27 Конвенції зазначає, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Заперечень від третьої особи до суду не надійшло.

Outcome: approved