Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про визнання недійсним договору кредиту без застосування наслідків недійсності, обґрунтовуючи свої вимоги там, що укладала кредитний договір №2008/13-1-08/334 від 03.07.2008 року, але банк не виконав свої вимоги та не надав їй кредитних коштів. Відповідач заперечував проти вимог, та надав відзив на позовну заяву. Обґрунтовуючи свої заперечення відповідач посилається на наявність рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.07.2015 року по справі 522/24459/14-ц, за позовною заявою АТ «Укрсоцбанк» ( правонаступник АТ «Альфа-Банк»), до [PERSON] про стягнення заборгованості, яким встановлені приюдиційні факти в частині належного укладення спірного договору, наявністю листування між сторонами після укладення кредитного договору датованих 2014-2015 роками, а також відповідач заявив про сплив строку позовної давності. 19 червня 2018 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] ( [ADDRESS] ) до Публічного акціонерноготовариства «УКРСОЦБАНК» (м. Київ, вул. Ковпака 29), (правонаступник АТ «Альфа-Банк» ( м.Київ, вул.В.Васильківська, 100), про захист прав споживачів, про визнання недійсним договору кредиту, без застосування наслідків недійсності. 19 лютого 2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси , клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи було задоволено, призначена у справі судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставити наступні питання:- Чи зроблений підпис особисто [PERSON] , або підпис фальсифіковано, у документі, що свідчить про отримання [PERSON] готівкових коштів у сумі кредиту (250 000 доларів США) відповідно до п. 2.2. договору кредиту №2008/13-1-08/334, укладеного 03.07.2008 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «УКРСОЦБАНК». 05 листопада 2020 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси залучено до участі у справі, замість ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк». 17 березня 2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси закрито підготовче провадження по справі. 19 серпня 2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси залучено до участі у справі у якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] . У судовому засіданні представник відповідача надав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Позивач у судове засідання не з`явився, був сповіщений належним чином. Суд із врахуванням неодноразового відкладення судового засідання з боку позивача, приймаючи до уваги строки розгляду справи, вважає за можливим розглянути справу по суті. Суд встановив, що 03.07.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» ( правонаступник АТ «Альфа-Банк»), та [PERSON] укладено Договір кредиту № 2008/13-1-08/334, відповідно до якого Банк зобов`язався надати Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, виконання, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 250 000,00 доларів США, з графіком повернення кредиту , передбаченого пунктом 1.1.1. Договору кредиту. У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2008/13-1-08/334 від 03.07.2008 року між [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки від 03.07.2008 року, відповідно до якого в іпотеку надано нерухоме майно, двокімнатна квартира, загальною площею 147,6 кв.м., що знаходиться за адресою : [ADDRESS] . Відповідно до договору іпотеки від 03.07.2008 року Іпотекодавець - [PERSON] , що є майновим поручителем позичальника, несе відповідальність перед Іпотекодержателем у розмірі заставного майна. Дослідивши матеріалами справи, позиції сторін, суд приходить до висновку про відмову у позовних вимогах, з підстав недоведеності, позивачем належними та допустимими доказами свої позовні вимоги. Пункт 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» у рішенні від 17 липня 2008 року Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, вказано, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У відповідності зі ст. 80, 81 ЦПК України, визначено, що позивачем не надано достатніх доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, як вбачається з матеріалів справи. Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З врахуванням викладеного, розглянувши цивільну справу всебічно та з врахуванням наданих доказів, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з вказаних вище підстав.

Outcome: dismissed