Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. 16.03.2014 року [PERSON], виступаючи на позачергових зборах в ЖБК «Комунаровець - 13», усно повідомила 116 особам, присутніх на зборах, що «[PERSON] (термін перебування головою ЖБК скінчився в травні 2013 року) шляхом підробки протоколів зборів та правління ЖБК зареєструвалася в ЄДР в грудні 2013 року, чим порушила Закон України «Про кооперацію», також відповідач повідомила про закриття [PERSON] рахунків ЖБК без згоди членів кооперативу, про невиплату заробітної плати обслуговуючому персоналу. Розповсюдження відповідачем вказаної інформації 116 особам зафіксовано протоколом № 1 позачергових загальних зборів членів ЖБК «Комунаровець - 13» від 16.03.2014 року. Відповідно до вказаного протоколу, на підставі інформації відповідача, було запропоновано виразити позивачу недовіру та звільнити з посади. «За» проголосували 115 осіб, одна особа утрималася. Позивач вважає, що відповідач розповсюдила про неї відомості, які не відповідають дійсності, порочать честь, гідність та ділову репутацію останньої, а тому, посилаючись на ст. 28 Конституції України, ст. 297 ЦК України, просить суд зобов'язати [PERSON] спростувати недостовірні відомості, а саме «[PERSON] (термін перебування головою ЖБК скінчився в травні 2013 року) шляхом підробки протоколів зборів та правління ЖБК зареєструвалася в ЄДР в грудні 2013 року, чим порушила Закон України «Про кооперацію», а також інформацію про закриття [PERSON] рахунків ЖБК без згоди членів кооперативу, про невиплату заробітної плати обслуговуючому персоналу, шляхом усного виступу на чергових зборах Житлово - будівельного кооперативу «Комунаровець - 13» та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали з підстав, викладених у ньому, наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, судові повістки, направлені відповідачу, повернулися з відміткою пошти про повернення через сплив строку зберігання. Вказані обставини потягли застосування ч. 3 ст. 76 ЦПК України, якою передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. В порядку вказаної норми процесуального права судові повістки про виклик відповідача у судове засідання вручені відповідній житлово-експлуатаційній організації (КП «Основаніє») та виконавчому органу місцевого самоврядування (Комунарська районна адміністрація ЗМР). Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивач та її представник не заперечують проти такого вирішення справи. Вислухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали справи, а також дослідивши інші докази, що є в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 16.03.2014 року [PERSON], виступаючи на позачергових зборах в ЖБК «Комунаровець - 13», усно повідомила 116 особам, присутніх на зборах, що «[PERSON] (термін перебування головою ЖБК скінчився в травні 2013 року) шляхом підробки протоколів зборів та правління ЖБК зареєструвалася в ЄДР в грудні 2013 року, чим порушила Закон України «Про кооперацію», також відповідач повідомила про закриття [PERSON] рахунків ЖБК без згоди членів кооперативу, про невиплату заробітної плати обслуговуючому персоналу. На підставі вищенаведеного, було запропоновано виразити недовіру [PERSON], як само обраній голові кооперативу, та звільнити її з посади, що підтверджується протоколом № 1 позачергових загальних зборів житлово - будівельного кооперативу «Комунаровець - 13» від 16.03.2014 року. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справи про захист гідності, честі та ділової репутації, суд повинен забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до ділової репутації юридичної особи, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про таку особу, з іншого боку. Спірні правовідносини між сторонами у справі врегульовані положеннями Конституції України, Цивільного кодексу України, Законом України від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію». Крім того, враховуючи положення статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», до спірних правовідносин також необхідно застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ст. 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (ст. 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст. 278 ЦК України) тощо. Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, свобода вираження поглядів і отримання інформації є практично необмеженою. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України, а також закріплене в ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справи «Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод» та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгес проти Австрії» (1986 рік) Європейський суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Позивач, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не надав суду доказів того, що інформація, яка була оголошена [PERSON] на позачерговах зборах в ЖБК «Комунаровець - 13» 16.03.2014 року є недостовірною. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що інформація, яку позивач вважає недостовірною, є оціночним судженням та, відповідно, не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості. З цих підстав, суд не вбачає підстав для задоволення вимог про визнання поширених відомостей недостовірними, та такими, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача, як і підстав для зобов'язання відповідача їх спростувати. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з необґрунтованістю позову, судові витрати, понесені відповідачем не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed