Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільним сумісним майном та визнання права власності на Ѕ частину квартири. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з жовтня 2001 року по 20 жовтня 2006 року вона проживала з відповідачем без реєстрації шлюбу, знаходячись з ним у фактичних шлюбних відносинах. Разом проживали за адресою: [ADDRESS] , мали спільний бюджет, що складався з її та відповідача заробітних плат, кошти витрачались на спільні сімейні нужди, купували одяг, взуття, продукти харчування, сплачувати за комунальні послуги та інше, тобто фактично сторони були чоловіком та дружиною. Оскільки вищевказана квартира, в якій вони тимчасово проживали разом з відповідачем, використовувалась ними на підставі договору найму жилого приміщення, сторони вирішили придбати у власність квартиру. З метою придбання власного житла 22 січня 2004 року позивач уклала з громадянкою [PERSON] договір займу, у відповідності до якого отримала від останньої грошові кошти у розмірі 3000 (три тисячі) доларів США. На підставі договору купівлі-продажу від 16 березня 2004 року була придбана у власність трьохкімнатна квартира [ADDRESS] [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бикановою І.М. та зареєстровано у реєстрі за №525. Вказаний договір купівлі-продажу квартири був укладений з усної згоди Позивача на ім`я відповідача [PERSON] . Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] , реєстраційний номер 2668933, номер запису 117 в книзі 17ПВ-117. Після придбання вищевказаної квартири у власність, [PERSON] зі [PERSON] переїхали до придбаної квартири на постійне місце проживання, а 20 жовтня 2006 року уклали шлюб, якій був зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що у Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1023. 28.05.2014 року шлюб між сторонами було розірвано, сімейно-шлюбні відносини припинені. Оскільки квартира була придбана сторонами сумісно, вважає, що нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири. Зазначила, що відповідачем після розірвання шлюбу, було вирішено укласти договір дарування Ѕ частки квартири, яким він подарував їй свою частку в спільному сумісному майні, таким чином він розпорядився своєю частковою спільного майна. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Жуков О.А. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі на підставах викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Бурлаченко С.Ю. в судовому засіданні визнали позовні вимоги частково, а саме: не заперечували, що позивач [PERSON] та [PERSON] дійсно проживали спільно з жовтня 2001 року по 20 жовтня 2006 року, після чого зареєстрували шлюб. Мали спільний бюджет. 22 січня 2004 року придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] , де до 2014 року проживали однією сім`єю. Після розірвання шлюбу, Відповідач, розуміючи, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, у нотаріуса оформив договір дарування, яким Ѕ частину квартири подарував Позивачу. Таким чином, в добровільному порядку, вирішив спір, який на даний час вирішується в суді. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що знайома зі [PERSON] з 1990 року. Позивач з 2001 року сумісно проживала з [PERSON] , спочатку вони проживали в винайманій квартирі на першому поверсі, а потім, вирішили придбати власне житло. Для придбання нерухомості, [PERSON] взяла гроші в розмірі 3000 доларів США, в борг. Подружжям було зроблено ремонт та після цього вони разом переїхали на постійне проживання в придбану квартиру. У 2010 році [PERSON] сильно побив позивачку. Ушкодження здоров`я були настільки серйозні, що остання була змушена довго лікуватись. Наслідками побиття стало перебування Позивачки під наглядом лікарів-онкологів. У 2014 році шлюб між сторонами було розірвано, з цього часу вони сумісно не проживають. Позивачка вважає, що [PERSON] подарував їй свою частину квартири, як компенсацію за втрату здоров`я внаслідок його протиправних дій (побиття). Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що знає [PERSON] , працювали разом в одній школі. З 2001 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, спочатку проживали винаймали квартиру в Саксаганському районі, а в 2004 році придбали квартиру в Покровському районі, зупинка «Піонер», та переїхали на постійне проживання. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що працювала разом з мамою позивачки [PERSON] . В 2001 році позивач зустріла [PERSON] з яким спільно проживали, спочатку в Саксаганському районі, а 2004 році купили квартиру на м-ні « [PERSON] » та переїхали на постійне місце проживання, в нову квартиру. Свідок була впевнена, що сторони у справі з 2001 року перебувають у шлюбі, тому що вони жили як одна сім`я. Суд, вислухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. В ч.2 ст. 3 СК України визначено поняття сім`ї, згідно якого сім`єю вважаються особи, що спільно проживають, пов`язані спільним побутом, взаємними правами та обов`язками. Крім того, такою є правова позиція Конституційного Суду України, яку він виклав у своєму рішенні від 03.06.1999 року по справі № 5-рп/99 та у якому визначив поняття сім`ї та членів сім`ї. Судом встановлено, що сторони з жовтня 2001 року по 20 жовтня 2006 року проживали спільно, однією сім`єю, без реєстрації шлюбу (зазначений факт не заперечувався відповідачем по справі) та підтверджено актом про сумісне проживання від 22.04.2019 (а.с.19) 20 жовтня 2006 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №1023.(а.с.11) В судовому засіданні допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт сумісного проживання сторін у справі з жовтня 2001 року по 2014 рік та придбання ними в 2006 році квартири. Даний факт відповідачем в суді не заперечувався. Згідно зі\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, під час судового розгляду знайшов підтвердження факт проживання [PERSON] зі [PERSON] однією сім`єю, починаючи з жовтня 2001 року по [INFO] , тобто по день укладання шлюбу. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом, законною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17. Відповідно до ч. 1\~ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно з ч. 2\~ст. 74 СК України, на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8 цього Кодексу. Відповідно до частин 3, 4\~статті 368 ЦК України\~майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно договору купівлі продажу квартири від 16 березня 2004 року [PERSON] придбав у власність трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений\~приватним нотаріусом\~Криворізького міського\~нотаріального округу\~Дніпропетровської області\~Бикановою І.М.\~та зареєстровано\~у реєстрі\~за №525 (а.с.7) Зазначений договір зареєстровано в Комунальному підприємстві Дніпропетровської обласної Ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 17.03.2004номер запису117 в книзі: 17 ПВ-117.(а.с.8) Судом встановлено, що спірна квартира набута сторонами за час спільного проживання однією сім`єю, сторони не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Ця квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Інший правовий режим цієї квартири не встановлений письмовим договором між сторонами по справі. Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц, провадження № 14-712цс19 дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Згідно з частиною першою\~статті 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Пункт 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11від 21 грудня 2007 р., передбачає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п.30 Постанови Пленуму від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної приватної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном. Що є об`єктом спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно з ч. 1, 4\~ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю; майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 2\~ст. 370 ЦК України\~у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно\~статті 372 ЦК України\~майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п. 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»\~частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Таким чином, Закон передбачає можливість і необхідність визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності подружжя дружини та чоловіка внаслідок чого така спільна власність набуває правового режиму спільної часткової власності. Зі змісту\~ст. 70 СК України\~та 372\~ЦК України\~випливає, що такі частки є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд виходить із рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , тому, що інше не встановлено домовленістю між ними або законом, в тому числі\~СК України\~та\~ЦК України\~або рішенням суду. Тому, частки кожного із названих співвласників становлять по 1/2. Як передбачено\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, тому позов підлягає задоволенню. Посилання відповідача [PERSON] , що він в добровільному порядку 27 серпня 2014 року, шляхом дарування, передав безоплатно у власність нерухоме майно, яке складається з Ѕ частки трикімнатної квартири, яка в цілому має загальну площу 62,7 кв.м, житлову площу 43,2 кв.м та знаходиться за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] , є необґрунтованими. Стороною відповідача не надано жодного підтвердження, що його дії носили мету поділу майна між подружжям, а не розпорядженням власника своєю частиною майна, враховуючи, що позивачем [PERSON] грошові кошти на купівлю спірного житла було отримано по розписці від [PERSON] (а.с.20), та відсутність письмового підтвердження ким та з якого доходу, грошові кошти були повернуті. Відповідно до частини 1\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною\~\~3\~ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України\~визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Виходячи зі змісту п. 2\~ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи вищезазначене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved