Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що вона та неповнолітня [PERSON] є власниками житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . В квартирі, окрім її та її дітей зареєстровані взагалі чужі їй люди - [PERSON] та її донька [PERSON] , [INFO] . [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 2007 року, а [PERSON] взагалі ніколи тут не мешкала. Вже майже тринадцять років відповідачі по справі не проживають за вищевказаною адресою. Їхніх речей в спірному помешканні немає. Комунальні послуги вони оплачують нерегулярно. На даний момент борг по комунальним послугам складає біля 6 000 грн. Де вони мешкають весь цей час вона не знає. Витрати по утриманню житла несе вона. Ухвалою судді від 28.01.2020 було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. До початку розгляду справи представник позивача надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Не заперечувала щодо винесення заочного рішення по справі. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись за зареєстрованим, а також за останнім відомим фактичним місцем проживання. Представник третьої особи органу опіки і піклування Новозаводської районної в м. Чернігові ради надав заяву про проведення розгляду справи без його участі. Відповідно до ст. ст. 223, 280-282 ЦПК України суд ухвалив судове засідання провести у відсутності відповідачів, в порядку заочного розгляду, на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та неповнолітня [PERSON] є власниками житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 15.01.2015 ( а.с. 5) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.02.2015 ( а.с. 6). Відповідно до відомостей обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області від 18.02.2020, довідки Управління адміністративних послуг ЧМР № 1400 від 06.02.2020 та копії домової книги, відповідачі [PERSON] , [PERSON] зареєстровані: за адресою: [ADDRESS] ( а.с.10, 19, 18, 21). Відповідно до актів Дільниці з обслуговування житлового фонду № 3 КП «Новозаводське» від 25.01.2016 та 05.12.2019 [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не проживають з 2007 року і по теперішній час ( а.с. 11, 12). Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 19.06.2015, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.12.2015 ( а.с. 15-16), в позові КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням відмовлено. Однією із підстав відмови у задоволенні позову КП «Новозаводське» судом апеляційної інстанції було зазначено те, що на час розгляду і прийняття по справі рішення, власником квартири [ADDRESS] були [PERSON] та [PERSON] . За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачі, як власники житла, ставлять питання про захист своїх прав та визнання відповідачів такими, що втратили право користування їх житловим будинком. Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує можливість стабільного користування житлом, недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з правовою позицією ВС України, що викладена у постанові від 16.11.16 р. у справі № 688/63/15-ц, положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності квартиру від будь - яких осіб, у т. ч. осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Водночас відповідно до ст. 391 ЦК України позивач як власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні спірною квартирою як своїм майном, згідно зі ст. 328 ЦК України. Згідно з приписами ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є, зокрема, квартира, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. За змістом ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Аналізуючи досліджені докази, суд враховує, що відповідачі значаться як такі, що зареєстровані у житловому приміщенні позивачів, разом з тим, житлом для проживання не користуються з 2007 року, членами сім`ї власників приміщення не є. Право користування чужим майном може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Будь-які правочини, на підставі яких відповідачі були би наділений правом на користування спірним житлом (найм, оренда, позичка, тощо) не вчинялись. Інших передбачених чинним законодавством підстав для збереження за відповідачами спірного жилого приміщення судом не встановлено. На підставі вищевикладеного, та враховуючи, що відповідачі не є членами сім`ї позивачів, за місцем реєстрації з 2007 року не проживають, така реєстрація є порушенням прав позивачів, які позбавлені можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю, суд дійшов висновку про відновлення порушених прав позивачів шляхом задоволення позовних вимог.

Outcome: approved