overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є спадкоємцем за заповітом складеним її батьком [PERSON], який помер [INFO] в смт. Єрки, Катеринопільського району, Черкаської області. Стверджує, що пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин та з посиланням на ч. 3 ст. 1272 ЦК України просить його поновити. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просить їх задовольнити. Отримавши роз'яснення суду, щодо доцільності заміни неналежного відповідача Єрківської селищної ради на належних відповідачів [PERSON] та [PERSON] позивач з вказаним клопотанням не звернувся та просить розглянути справу щодо відповідача якого вказано у позові. Відповідач представника в судове засідання не направив, подав до суду заяву від 08.01.2014 року № 1 в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та просить слухати справу без участі його представника.(а.с.16) В судовому засіданні встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого повторно 17.08.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Катеринопільського районного управління юстиції у Черкаській області вбачається, що [PERSON] , помер [INFO] в смт. Єрки, Катеринопільського району, Черкаської області. (а.с.4). З відповіді державного нотаріуса від 10.01.2014 року № 2/01-16 вбачається, що після смерті [PERSON] спадщина, що відкрилася була прийнята його дружиною - [PERSON].(а.с.18) З копії актового запису про смерть вбачається, що [PERSON] померла [INFO]. (а.с.27) З відповіді державного нотаріуса від 27.01.2014 року № 202/01-16 вбачається, що після смерті [PERSON] спадщина, що відкрилася була прийнята [PERSON] та [PERSON](а.с.32) Відповідно до роз'яснення, яке міститься в абзаці 3 пункту 1 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 у разі відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, правила ЦК УРСР. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України. Враховуючи, що строк прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] ([INFO].) закінчився до 01 січня 2004 року, до неї не можуть застосовуватись норми ЦК України, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Оцінивши, за своїм внутрішнім переконанням, досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок досліджених доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки визнання позову неналежним відповідачем не має правового значення, а правові підстави для визначення позивачу додаткового строку на прийняття спадщини відповідно до ЦК України (від 16.01.2003 року) відсутні. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом. В своїй позовній заяві вказувала, що 19 лютого 2001 року між нею та відповідачем було розірвано шлюб. Від шлюбу у них народилась дитина [PERSON], [INFO]. На даний час син навчається, проживає з позивачем та перебуває на повному її утриманні. Посилаючись на вищевикладені обставини позивач просила суд стягнути з [PERSON] на її користь на утримання дитини [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі ? частини з усіх видів доходів, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення сином 23-річного віку або до закінчення ним навчання. Позивач [PERSON] у судове засіданні не прибула. Представником позивача адвокатом [PERSON] було подано до суду заяву, в якій він просив суд розглядати справу за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про день час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду заяву в якій просив справу розглядати за його відсутності, проти позовних вимог не заперечував. Третя особа [PERSON] у судове засіданні не прибув, надав до суду заяву, в якій просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно зі ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 198 Сімейного Кодексу України\~ передбачено, що батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Відповідно до, статті 199\~Сімейного Кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, що обставини викладені в позові мали місце. 19 лютого 2001 року між позивачем та відповідачем було розірвано шлюб Від шлюбу у них народилась дитина [PERSON], [INFO]. На даний час син навчаэться, проживає з позивачем та перебуває на повному її утриманні. Відповідач доказів про те, що він утримує сина, суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд з урахуванням матеріалів справи в їх сукупності та фактичних обставин, а також віку повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, беручи до уваги позовні вимоги позивача [PERSON], думку відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] стосовно позовних вимог, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що 17.04.2010 р. між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07.04.2015 р. шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Після розлучення донька залишилась проживати разом з нею. Вона в повному обсязі забезпечує належні умови для виховання дитини, в змозі повноцінно забезпечувати її потреби. Матеріальне становище, рівень доходів, графік роботи дозволяють забезпечити утримання дитини, є всі необхідні умови для виховання та розвитку доньки. Посилаючись на ст.160, 161 СК України, позивач просить визначити місце проживання [PERSON], [INFO], разом з нею за адресою: [ADDRESS]. Сторони подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач позов підтримує, просить задовольнити, відповідач проти задоволення позову не заперечує. Представник служби у справах дітей районної адміністрації Запорізької міської Ради по Шевченківському району в судове засідання не з»явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, заяви про бажання приймати участь у судових засіданнях до суду не надходило. Приймаючи до уваги позицію позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 17.04.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07.04.2015 р. (а.с.6). Згідно свідоцтва про народження позивач та відповідач мають спільну дитини [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу залишилась проживати разом з матір»ю (а.с.8).. Згідно з ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідно зі ст. 160 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. З висновку районної адміністрації Запорізької міської Ради по Шевченківському району (а.с.27-28) судом встановлено, що орган опіки та піклування вважає доцільним проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з матір»ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Статтею 161 СК України передбачено, що при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов»язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров»я, та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов заявлений обґрунтовано, та задовольняє позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що їй належить квартира [ADDRESS]. Відповідає не є власником вказаної квартири. В квартирі зареєстрований її онук [PERSON], який з травня 2014 р. за місцем реєстрації не мешкає, місце його перебування позивачу не відомо. В цей час весь тягар утримання житла несе вона одноособово та через реєстрацію відповідача не має змоги оформити субсидію. За позовом [PERSON], посилаючись на ст.405 ЦК України, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 52 в будинку № 38А по вул.Чарівній в м.Запоріжжя. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити. Відповідач до суду повторно не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому ЦПК України порядку, причини неявки суду не повідомив, заперечень не надав. Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ст..224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію позивача, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 30.09.2006 р. [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с.3). У вказаній квартирі зареєстрований онук позивача відповідач [PERSON], який з травня 2014 р. у квартирі не мешкає, що підтверджено поясненнями позивача, викладеними в позові, та актом від 09.11.2016 р. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування або розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися о суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Ст..383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку. Оцінивши наведені обставини справи у відповідності з вимогами ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: м.Запоріжжя, вул.Передатна, 2-е. В зазначеному будинку зареєстрований відповідач по справі, який є її племінником. З моменту реєстрації 20.05.2015 р., до будинку [PERSON] не вселявся. Наразі відповідач поїхав до Росії та повертатися не має наміру. Реєстрація місця проживання відповідача створює їй перешкоди в розпорядженні майном. За позовом [PERSON], посилаючись на ст.ст.321, 405 ЦК України, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком за адресою м.Запоріжжя, вул.Передатна, 2е. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити. Відповідач до суду повторно не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому ЦПК України порядку, причини неявки суду не повідомив, заперечень не надав. Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ст..224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію позивача, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2006 р. [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою м.Запоріжжя, вул.Епронівська, буд.2-е (а.с.3-4). Відомості про право власності [PERSON] було зареєстровано ОП ЗМБТІ (а.с.8). Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи, отриманої судом з сектору адресно-довідкової роботи УДМС України в Запорізькій області, в належному позивачу будинку зареєстрований [PERSON] Відповідачі за місцем реєстрації не мешкає з моменту реєстрації, що підтверджено поясненнями позивача, викладеними в позові, та довідкою квартального комітету № 111 від 30.09.2016 р. (а.с.5). Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування або розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися о суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Ст..383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку. Оцінивши наведені обставини справи у відповідності з вимогами ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Відповідачі тривалий час не проживають за місцем їх реєстрації, вказаним житловим приміщенням не користуються. Крім того, [PERSON], тривалий час не є членом сім»ї позивача, у зв»язку з розірванням шлюбу між ними. Остання інформація, яка їй відома щодо місця проживання відповідачів м.Олександрія Кіровоградської області, проте точна адреса не відома. За позовом [PERSON], посилаючись на ст.ст.71, 72 ЖК України, просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою № 34 будинку № 70-а по вул.Магістральній в м.Запоріжжя. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі до суду не з»явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому ЦПК України порядку, причини неявки суду не повідомили, заперечень не надали. Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ст..224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію позивача, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26.11.2014 р. [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. Право власності [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.4 зв.). Згідно копій паспортів, [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі з 11.05.2010 р., а [PERSON] з 05.11.1998 р. (а.с.5,7). [PERSON] є донькою позивача по справі (а.с.6), а [PERSON] колишнім чоловіком, шлюб з яким [PERSON] розірвала 20.10.2011 р. (а.с.8). Відповідачі за місцем реєстрації не мешкають: [PERSON] з серпня 2015 р., а [PERSON] з 2011 р., що підтверджено поясненнями позивача, викладеними в позові, та актом обстеження квартири від 25.04.2016 р. (а.с.9). Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування або розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися о суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Ст..383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку. Оцінивши наведені обставини справи у відповідності з вимогами ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.08.1997 р. ЇЇ батьки [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 19.10.1990 р. був між ними розірваний. В квітні 2001 р. вона забрала батька до себе та 26.04.2011 р. зареєструвала у належній їй квартирі. 15.04.2005 р. відповідач взяв особисті речі та пішов з квартири, не повідомивши позивачу про місце свого проживання. Наразі місцеперебування [PERSON] їй не відомо, до квартири відповідач не з»являється, стосунків не підтримує. В цей час, через реєстрацію відповідача, позивач не має змоги оформити субсидію. За позовом [PERSON], посилаючись на ст.ст.321, 405 ЦК України, ст.ст.72 ЖК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити. Відповідач до суду не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому ЦПК України порядку, причини неявки суду не повідомив, заперечень не надав. Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ст..224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію позивача, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 07.08.1997 р. [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. Право власності [PERSON] зареєстровано ОП «ЗМБТІ» (а.с.5). Згідно довідки ЖБК № 8 «Комунальник» в квартирі [ADDRESS] зареєстрований батько позивача [PERSON] (а.с.6). Відповідач за місцем реєстрації не мешкає з 15.04.2005 р., що підтверджено поясненнями позивача, викладеними в позові, та актом обстеження квартири від 18.05.2016 р. (а.с.7). Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування або розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися о суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Ст..383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку. Оцінивши наведені обставини справи у відповідності з вимогами ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вище вказаним позовом в якому зазначила, що 31.10.2013року вона уклала з відповідачем [PERSON] договір довічного утримання, який зареєстрований в реєстрі за №2882 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] Проте відповідач не виконує умов договору та своїх обовязків за ним, а саме: не утримує її, не забезпечує харчуванням, одягом, медикаментами, не здійснює догляд за нею. Крім того, згідно п.8 договору вартість харчування, одягу та необхідної допомоги встановлено у розмірі 500грн. щомісяця. Позивач просить розірвати договір довічного утримання, укладений з відповідачем. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав викладених у ньому. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні не заперечували проти розірвання договору довічного утримання. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та докази, що в них містяться, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: сторонами не заперечується, отже не підлягає доказуванню той факт, що квартира [ADDRESS], належна на праві приватної власності [PERSON] (далі Відчужувач), згідно договору довічного утримання та догляду від 31.10.2013року (далі Договір) передана у власність [PERSON] (далі Набувач), а остання зобовязалася довічно утримувати [PERSON], надаючи їй необхідне: якісне харчування, одяг і забезпечувати за нею належний догляд та необхідне їй допомогу. Вартість харчування, одягу та необхідної допомоги сторонами встановлено у розмірі 500грн. щомісяця, п.6,8. Договору (а.с. 3-4). Стаття 755 ЦК України зазначає, що договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача… Наслідком розірвання договору довічного утримання, відповідно до ст. 756 ЦК України, є набуття відчужувачем права власності на майно, яке було ним передано і права вимагати його повернення. Враховуючи, що відповідач не заперечує проти вимог позивача, на яких вона наполягає, суд вважає, що позов має бути задоволений. Разом з тим суд зазначає, що розірвання договору довічного утримання тягне за собою скасування заборони відчуження майна, переданого за таким договором. На підставі викладеного,

Outcome: approved