Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтувавши свої позовні вимоги тим, що 26.08.2016 року, у Червонозаводському районному у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, про що здійснений відповідний актовий запис № 377. Посилаючись на те, що сімейне життя між сторонами не складалося у зв`язку із різними інтересами, поглядами на сімейне життя, права і обов`язки подружжя, у зв`язку із чим між ними виникали суперечки та сварки, які призвели до того, що спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим, переконана подальше збереження шлюбу є таким, що суперечитиме її інтересам, у зв`язку із чим просила розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем, залишивши їй після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] . Зазначено також, що сторони мають спільну малолітню дитину, - [PERSON] , 2018 року народження, спір з приводу місця проживання якого між сторонами відсутній, та дитина після розірвання шлюбу залишиться проживати разом з позивачкою. Шлюбні відносини сторони не підтримують з листопада 2020 року і з цього часу спільне господарство не ведуть, та шлюб їх існує формально. Спір про поділ майна відсутній. Сторони, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явились. Від позивачки до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Від відповідача до суду надійшла заява за змістом якої він визнав позов у повному обсязі, та розгляд справи просив провести у його відсутності. Дослідивши матеріали справи та представлені письмові докази в їх сукупності, судом встановлено наступне. Згідно із свідоцтвом про шлюб, серія: [NUMBER] , виданим 26 серпня 2016 року Червонозаводським районним у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, 26 серпня 2016 року, у Червонозаводському районному у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований шлюб, про що здійснений відповідний актовий запис № 377. В свідоцтві зазначено про те, що після реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про народження, серія: [NUMBER] , [PERSON] , народився [INFO] , та його батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . Сімейне життя між сторонами не складалося у зв`язку із різними інтересами, поглядами на сімейне життя, права і обов`язки подружжя, у зв`язку із чим між ними виникали суперечки та сварки, які призвели до того, що спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим. Подальше збереження шлюбу є таким, що суперечитиме інтересам сторін. Спір з приводу місця проживання дитини [PERSON] , 2018 року народження, між сторонами відсутній, та дитина після розірвання шлюбу залишиться проживати разом з позивачкою. Шлюбні відносини сторони не підтримують з листопада 2020 року і з цього часу спільне господарство не ведуть, та шлюб існує формально. Спір про поділ майна відсутній. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У зв`язку із наведеним, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачем до суду подана заява, зі змісту якої видно, що останній, позов визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача у зв`язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки, враховуючи їх законність та обґрунтованість. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв`язку із цим, враховуючи, що позивачка просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] , суд приходить до висновку, що слід його залишити. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з наступного. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України закріплено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із цим, враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею за звернення до суду із даним позовом, що становить - 454,00 грн. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню залишкові 50% понесених нею судових витрат у сумі - 454,00 грн.

Outcome: approved