Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є законними представниками [PERSON] за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивувала тим, що на початку 2019 року [PERSON] розпочала пошуки квартири і наприкінці лютого на сайті setam.net.ua, який спеціалізується продажем арештованого майна з прилюдних торгів, знайшла для себе найбільш відповідну до потреб нерухомість. Вказана квартира знаходилась за адресою: [ADDRESS] , яка складається з двох коридорів, туалету, ванної, трьох кімнат, кухні, комори та двох балконів, загальною площею 66,9 кв.м. Позивачка відразу здійснила реєстрацію на вказаних торгах та здійснила сплату гарантійного внеску, після чого у березні 2019 року були проведені торги на яких позивачка стала переможцем. Після проведених торгів було складено акт про проведені прилюдні торги, який 27 березня 2019 року затверджений начальником Замостянського відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Совик Р.С. 26 квітня 2019 року приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Конюк В.О. видала [PERSON] свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів. Цього ж дня приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Конюк В.О. внесено запис про перехід права власності та відповідно виготовлено витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 26.04.2019 року [PERSON] здійснила реєстрацію свого місця проживання за адресою: [ADDRESS] , одночасно знявши з реєстрації [PERSON] . На початку травня позивачка приїхала до своєї квартири для того, щоб всилитися, але в квартирі знаходились невідомі особи, які заборонили заходити у квартиру, виявилось, що це попередні власники, які не пред`явили жодних документів, які б надавали їм право знаходитись у вище вказаній квартирі. 23.05.2019 року майстром МКП «УК «Замостя» [PERSON] було складено акт опиту сусідів, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили, що в квартирі [ADDRESS] проживають наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Дана квартира до позивачки належала [PERSON] , яка на думку позивачки також проживає у вказаній квартирі. В заяві про збільшення позовних вимог просила суд, усунути завдані [PERSON] перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення з квартири [ADDRESS] наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є також законними представниками [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували, щодо задоволення позовних вимог. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував, щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи Бойко М.П. в судовому засіданні підтримала висновок від 24.07.2019 року. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 26.04.2019 року, [PERSON] , приватний нотаріус Вінницького нотаріального округу, відповідно до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 41 ЗУ «Про іпотеку» та на підставі акта про проведені прилюдні торги, затвердженого начальником Замостянського відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Совик Р.С. 27.03.2019 року, посвідчила, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з квартири вартістю 614 000, 00 грн., яка розташована за адресою: [ADDRESS] і яка складається з: коридорів 86-1, 86-2, туалету 86-3, ванної 86-4, кімнат 86-5, 86-6, 86-8, кухні 86-7, комори 86-9, двох балконів, загальною площею 66,9 кв. м., у тому числі житловою площею 38, 6 кв. м.; правовстановлюючий документ - договір купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. 27.10.2011 року за реєстровим №3262, і зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 27.10.2011 року за номером запису 32558261, яке придбано [PERSON] за 614 000, 00 грн., що раніше належало [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. 27.10.2011 року за реєстровим № 3262, і зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 27.10.2011 року за номером запису 32558261 (а.с.9). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] є власником квартири, загальна площа 66,9 кв.м., житлова 38, 6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дата та час державної реєстрації 26.04.2019 року (а.с.10). Відповідно до довідки МКП «УК «Замостя» в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). 23.05.2019 року майстром МКП «УК «Замостя» [PERSON] було складено акт опиту сусідів, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили, що в квартирі [ADDRESS] проживають наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.12). Відповідно до копії договору купівлі - продажу від 01.07.2005 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.85). Згідно висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01-00-011-37153 від 24.07.2019 року, орган опіки та піклування вважає недоцільним виселення дитини [PERSON] , [INFO] з квартири [ADDRESS] (а.с.96). З відповіді на заяву про збільшення позовних вимог та позов від [PERSON] та [PERSON] та не заперечувалось відповідачами в судовому засіданні, вбачається, що відповідно до договору купівлі - продажу від 27.10.2011 року [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] , продаж вчинено за 384 000 грн., що еквівалентно 48000 доларів США, з них 200000 грн. отримано продавцями від покупця, а 184 000 грн. мала бути сплачено протягом двох банківських днів. 27.10.2011 року було укладено договір іпотеки № PML-B03/1594/11 між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] , предмет іпотеки нерухоме майно, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] . На виконання договору іпотеки між вище вказаними сторонами укладено кредитний договір № PML-B03/1594/11 на суму 184 000 грн. Крім того, 27.10.2011 року укладено договір поруки SR - В03/1594/11/1 ПАТ «ОТП Банк» з [PERSON] . Також, 27.10.2011 року укладено договір поруки SR - В03/1594/11/1 ПАТ «ОТП Банк» з [PERSON] (а.с.109-115). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В даному випадку, [PERSON] , яка придбала житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник та члени її родини, які втратили право власності на житло, відмовляються виселятися з нього. Відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 26.04.2019 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 165122467 [PERSON] є законним власником квартири за адресою: [ADDRESS] . На час розгляду справи, вище вказане свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 26.04.2019 року не скасоване, як і не оскаржено самі прилюдні торги та заборгованість за кредитним договором. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року). Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11. Невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла. Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , так як дані вимоги є законними та обгрунтованими, оскільки предметом спору є іпотечне житло. Крім того суд бере до уваги наявність іншого житла у відповідачів, за яким вони прописані. Зокрема, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] ( а.с.28,30,34), а [PERSON] за адресою : [ADDRESS] ( а.с.32). Як зазначила в судовому засіданні [PERSON] та відповідач [PERSON] це двохкімнатна квартира, яка була нею придбана для молодшого сина ( відповідно брата) та йому подарована. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частках з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved