Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Вінницької міської ради, та, уточнивши позовні вимоги, просила зобовязати відповідачів усунути перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні власністю - кімнатою №29 гуртожитку по вул. Лебединського,1 в м.Вінниці та місцями загального користування гуртожитку по вул. Лебединського,1 в м.Вінниці шляхом знесення самочинного переобладнання (встановлених перестінків) в місцях загального користування, а саме, приміщеннях згідно плану 30-5, 30-6, 30-1, 30-4 і демонтажу самочинно влаштованих дверних отворів між приміщеннями 11 та 14, а також 30-2 та 30-3 та привести вказані приміщення у первісний стан (до даних станом на 10.05.2002 року). Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власником кімнати № 29 в гуртожитку по вул. Лебединського,1 в м. Вінниці. Відповідачі по справі, які є власниками кімнат № 27-28, 30 у зазначеному гуртожитку, самовільно здійснили перепланування місць загального користування, переобладнали їх під вузли особистого користування шляхом зведення перегородок та встановлення дверей, зокрема, приміщення двох коридорів та туалету. Позивачка позбавлена можливості вільно зайти до власної кімнати, користуватися туалетом, коморою та умивальником. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2015 року (без винесення окремого процесуального документа) до участі в справі в якості відповідачів залучені інші співвласники [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Позивачка та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, за викладених у позовній заяві обставин, просили його задовольнити. Крім того вказали, що підтвердженням порушення прав позивачки є дані технічної інвентаризації. При цьому відмічали, що мировою угодою, яка визнана ухвалою Староміського районного суду м.Вінниці від 13 липня 2007 року, сторони погоджували можливе місце облаштування позивачкою убиральні, вмивальника та комори у місці розташування кімнати позивачки. Разом з тим, відповідно до висновку будівельно-технічного експертного дослідження від 23 червня 2014 року здійснити таке облаштування не вбачається можливим. Крім того, вказали на те, що позивачка з 2012 року є власником кімнати № 29 в гуртожитку по вул. Лебединського,1 в м. Вінниці, вона звернулася за захистом свого права власності, а тому підстав стверджувати, що нею пропущений строк позовної давності не має. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON], він же представник [PERSON], заперечували щодо задоволення позову. Зазначили, що позивачка вже зверталась із таким самим позовом в 2007 році за результатами розгляду якого Староміським районним судом м. Вінниці 13 липня 2007 року затверджена мирова угода та за умов якої позивачка погодилась із проведеним переплануванням. Просили застосувати строк позовної давності. При цьому вказували, що вони правомірно користуються місцями загального користування, сплачують за них комунальні послуги. Крім того, відмічали, що облаштування дверних отворів між кімнатами ніяким чином не порушує права позивачки. Відповідачі [PERSON], [PERSON] заперечували щодо задоволення позову з тих же підстав, що і інші відповідачі. Відповідач [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в порядку визначеному чинним законодавством. Представник третьої особи в одному із судових засідань при розгляді справи покладався на думку суду. При цьому відмічав наявність укладеної між сторонами мирової угоди. Надалі в судові засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали цивільної справи № 2-731-07, матеріали інвентаризаційної справи № 3667 на обєкт нерухомості розташований за адресою: вул. Лебединського,1 м. Вінниця, проаналізувавши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва на право власності на житло від 27 вересня 2012 року серії САЕ № 726920, виданого виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення виконкому від 27 вересня 2012 року №2360, [PERSON], позивачу по справі, належить кімната №29 площею 11,9 кв.м. в гуртожитку по вул. Лебединського,1 в м. Вінниці. Відповідачам по справі, зокрема, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] належать кімнати №№27,28 загальною площею 24,1 кв.м. в цьому гуртожитку, в тому числі 1-а кімната площею 12,0 кв.м., 2-а кімната площею 12,1 кв.м., що підтверджується Свідоцтвом на право власності на житло від 12 травня 2011 року серії САЕ № 137068, виданим виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення виконкому від 12 травня 2011 року №1147. [PERSON] та [PERSON] належить кімната № 30 загальною площею 22,9 кв.м. в цьому ж гуртожитку, в тому числі 1-а кімната площею 8,9 кв.м., 2-а кімната площею 14,0 кв.м., що підтверджується Свідоцтвом на право власності на житло від 18 серпня 2011 року серії САЕ № 137472, виданим виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення виконкому від 18 серпня 2011 року №1979. Кімнати приватизовані згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку». Сам же будинок залишений в статусі «гуртожиток» відповідно до рішення 5 сесії Вінницької міської ради 6 скликання від 01 березня 2011 року №116. Проведеною технічною інвентаризацію місць загального користування секції №6 (третій поверх) цього гуртожитку станом на 16.09.2015 року встановлено, що до кімнати №30 самочинно приєднані приміщення №№30-5, 30-6, 30-1, 30-4; самочинно переобладнані приміщення №№ 16, 19 та влаштовані дверні отвори між приміщеннями №11 та №14, а також між №30-2 та №30-3. За даними інвентаризаційної справи № 3667 та як слідує з пояснень спеціаліста КП ВМБТІ, даних в судовому засіданні, остання інвентаризація місць загального користування цієї секції проводилася станом на 10 травня 2002 року та при проведенні технічної інвентаризації у вересні 2015 року саме вказані дані стали базою для порівняння. За даними технічної інвентаризації станом на 10 травня 2002 року вказані місця загального користування не мали перепланувань, приміщення під номером 13 (коридор) мало площу 19,2 кв.м. та приміщення під номером 19 (коридор) мало площу 7,2 кв.м. Внаслідок встановлення перегородок (перестінків): в приміщенні №13 створено нове приміщення №30-1 площею 7,2 кв.м., а в приміщенні №19 створено приміщення №30-6 площею 3,3 кв.м., які приєднані до кімнати №30. Самі ж приміщення, в яких встановлені перегородки, за даними технічної інвентаризації станом на 16.09.2015 року, змінили свою нумерацію. Відповідно до акту від 11 листопада 2014 року, затвердженого директором ПП «Бокуд», комісія у складі майстрів ПП «Бокуд» встановила, що мешканці кімнат № 23-28, 30 по вул. Лебединського, 1 у м. Вінниці самовільно здійснили перепланування місць загального користування, а саме: частини коридору, туалету, умивальника, кухні, комори та переробили під санвузли особистого користування (а. с. 12). Відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», допоміжні приміщення у гуртожитках передаються у спільну сумісну власність власникам житлових приміщень у таких гуртожитках безоплатно і окремо приватизації не підлягають; допоміжні приміщення у гуртожитку приміщення призначені для забезпечення експлуатації гуртожитку та побутового облаштування і задоволення санітарно-гігієнічних потреб його мешканців (кухні, санвузли, сходові клітини, вестибулі, перехідні шлюзи, позаквартирні (позакімнатні) коридори, колясочні, кладові, сміттєзбірні камери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів,вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Відповідно до ст.6 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» співвласники допоміжних приміщень у гуртожитку зобовязані не перешкоджати іншим особам у правомірному користанні такими приміщеннями. Відповідно до ч. 2 ст. 383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до ст.152 ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ст. 179 ЖК УРСР, перепланування та переобладнання квартири (житлового будинку), що належить громадянину на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів; користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 затверджені Правила користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, відповідно до п. 4 яких, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку. Відповідно до п. п. 1.4.1. 1.4.4, 1.4.5 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань ЖКГ від 17 травня 2005 року № 76, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається. Для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи: копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення; копія поповерхових планів, завірених в установленому порядку; проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку; згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності. За наведеного вбачається, що переобладнання та перепланування підсобних приміщень гуртожитку, яке у даному випадку здійснено в секції №6 (третій поверх) у гуртожитку по ву.Лебединського,1 в м.Вінниці, можливе з дозволу власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, з наданням відповідних документів, зокрема і згоди власників, співвласників, що перебувають у їх спільній власності та за умови дотримання інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку. Як вбачається з матеріалів справи переобладнання проведенні без дотримання вимог чинного законодавства. Суд не бере до уваги посилання відповідача [PERSON] на дозвіл генерального директором ДП «Вінницький насіннєвий завод» від 2001 року про достройку коридору в гуртожитку, оскільки це не є дозволом в розумінні чинного законодавства, в тому числі і діючого на той момент. При цьому, суд погоджується з твердженням позивача про самовільне переобладнання відповідачами місць загального користування, оскільки вказане підтверджується даними технічної інвентаризації. Щодо посилання відповідачів на умови мирової угоди, визнаної ухвалою Староміського районного суду м. Вінниці від 13 липня 2007 року по справі № 2-731-07 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні гуртожитком та відновлення правового становища, то суд не може взяти їх до уваги, оскільки вказаною угодою сторонами погоджено право позивачки для поліпшення своїх житлових умов користування коридором для добудови туалету та частиною кухні для встановлення комори та вмивальника. Разом з тим, не вбачається, які конкретні переобладнання погодженні відповідачам, не вбачається це і за даними інвентаризаційної справи. При цьому суд зауважує, що погодження сторонами перепланування здійснене без дотримання норм чинного законодавства про отримання відповідних дозволів. Твердження ж відповідачів про правомірне користування місцями загального користування зважаючи на оплату ними житлово-комунальних послуг не може бути також взято до уваги, оскільки як вказувалося таке перепланування проведене без дотримання вимог законодавства, а оплата послуг не є правовою підставою для користування приміщенням. При цьому суд зауважує, що відповідно до ст.6 закону України ««Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», власники житлових приміщень є співвласниками допоміжних приміщень у гуртожитку і зобовязані брати участь у загальних витратах, повязаних з утриманням будинку і прибудинкової території, відповідно до своєї частки у майні гуртожитку. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням свої майном. Відповідно до положень ст.376 ЦК України, у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК). Судом встановлено і дане підтверджується матеріалами справи, що право позивачки на користування місцями загального користування (допоміжними приміщеннями) в секції №6 (ІІІ поверх) гуртожитку по вул.Лебединського,1 в м.Вінниці порушене, вказане право підлягає захисту. Разом з тим, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач, уточнивши позовні вимоги, просить усунути перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні власністю - кімнатою №29 гуртожитку по вул. Лебединського,1 в м.Вінниці та місцями загального користування гуртожитку по вул. Лебединського,1 в м.Вінниці шляхом знесення самочинного переобладнання (встановлених перестінків) в місцях загального користування, а саме, приміщеннях згідно плану 30-5, 30-6, 30-1, 30-4 і демонтажу самочинно влаштованих дверних отворів між приміщеннями 11 та 14, а також 30-2 та 30-3 та привести вказані приміщення у первісний стан (до даних станом на 10.05.2002 року). Разом з тим, якщо самовільне встановлення перестінків в коридорах, в результаті яких утворилися приміщення №30-1 та №30-6 доводиться матеріалами справи та відповідно позов в цій частині щодо відповідачів [PERSON] та [PERSON] (власників кімнати №30, які встановили та використовують вказані приміщення) підлягає задоволенню, то щодо встановлення перестінків в приміщеннях №30-5 та №30-4, то вказане не доводиться жодним доказом. Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи вказані приміщення існували і на момент інвентаризації 10.05.2012 року та мали № 16 (кладова) та №17 (кладова). На момент інвентаризації 16.09.2015 року вони змінили нумерацію відповідно на №30-4 та №30-5. Разом з тим, зміна нумерації та використання їх лише мешканцями кімнати №30 не свідчить про встановлення перегородок, а саме знесення перегородок як спосіб захисту порушеного права обраний позивачем, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Не підлягає задоволенню і вимоги про демонтаж самочинно влаштованих дверних отворів між приміщеннями №11 та №14, а також №30-2 та №30-3, оскільки вказане, якщо і є самочинне облаштування, то не свідчить про перешкоджання позивачці як в користуванні нею власною кімнатою, так і місцями загального користування. При цьому суд звертає увагу, що приватизація відповідачами житлових приміщень між якими облаштовані дверні отвори проведена з урахуванням їх облаштування. Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині зобовязання [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні [PERSON] місцями загального користування гуртожитку по вул.Лебединського,1 в м.Вінниці шляхом знесення самочинно переобладнаних (встановлених) перестінків в місцях загального користування, а саме в приміщеннях, де створені приміщення 30-1 та 30-6, та привести їх до стану, відображеному в даних технічної інвентаризації станом на 10.05.2002 рік. Щодо посилання відповідачів на застосування строків позовної давності, то суд враховує, що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391\~ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов'язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред'явлення такого позову, що доведено в судовому засіданні. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат. Зважаючи, на часткове задоволення позову та лише щодо відповідачів [PERSON] та [PERSON] із зазначених осіб на користь позивача слід стягнути документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам по 60,90 грн. Щодо розподілу витрат на правову допомогу, то суд враховує, що матеріалами справи підтверджено, що адвокат [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги №10/15 від 10 лютого 2015 року, укладеного з [PERSON] надавала останній правову допомогу, приймала участь в судових засіданнях ( загальний час в яких становить 4 год. 43 хв.) За надання наведених послуг здійснена оплату в розмірі 5000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 24 лютого 2015 року №38. Факт надання допомоги позивачці не ставиться під сумнів, а тому з урахуванням положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та розміру мінімальної заробітної плати в період розгляду справи, суд приходить до висновку, що обґрунтованими та доведеними є витрати в розмірі 2480 грн., а з урахуванням часткового задоволення позову на користь позивача підлягають стягнення 1240 грн., тобто по 620 грн. з [PERSON] та [PERSON] відповідно. Витрати позивачки на проведення технічної інвентаризації розподілу не підлягають, оскільки це не є судовими витратами в розумінні ст. 79 ЦПК України, а витратами для надання доказів. Щодо клопотання відповідача [PERSON] про стягнення з позивача на її користь витрат на правову допомогу, то суд враховує, що у вимогах до останньої відмовлено. Матеріалами справи документально підтверджено, що адвокат [PERSON] на підставі договору від 11.03.2015 року (а.с.34), укладеного з відповідачем, надавав їй правову допомогу, а відповідач здійснила оплату адвокату в розмірі 3500 грн. Суд, визначаюсиь щодо розміру судових витрат (витрат на правову допомогу надану відповідачу), які присуджуються з другої сторони, враховує норми Закону України «Про граничний ромір компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ» і з урахуванням витраченого адвокатом часу (3 год. - для ознайомлення та підготовки та 4 год 11 хв. - участі в судових засіданнях) та розміру мінімальної заробітної плати в період розгляду справи, вважає обґрунтованим та реальним розміром витрат на правову допомогу розмір заявлений відповідачем в сумі 3500 грн., які необхідно стягнути з позивача на користь відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial