Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком. В позовній заяві зазначила, що їй належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS], який вона купила в 2006 році. На момент купівлі-продажу будинку в ньому був прописаний відповідач [PERSON], але там не проживав. На цей час минуло вже майже 10 років, як відповідач не проживає в будинку, і місце знаходження його не відоме. У зв'язку з чим позивач змушена звернутись до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні позивач позов підтримала, просила суд його задовольнити в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином (ч. 5 ст. 74 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Представник третьої особи Вільнянського районного сектору УДМС України в Запорізькій області в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що ніколи не бачили, щоб відповідач [PERSON] проживав у будинку [ADDRESS], та особисто з ним не знайомі. Суд, заслухавши позивача, пояснення свідків, всесторонньо дослідивши та оцінивши матеріали справи, виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У судовому засіданні встановлено наступне. [PERSON] є власником житлового будинку будинку [ADDRESS] (а.с. 7-9). У вказаному житловому будинку зареєстрований [PERSON], який там не проживає майже 10 років, де він мешкає на цей час невідомо, про що свідчить довідка видана виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області (а.с.5) та поясненнями свідків. Досліджені у судовому засіданні докази свідчать про те, що відповідач перешкоджає у користуванні житлового будинку, не теперішній час з реєстрації не знявся, добровільно залишив спірне жиле приміщення, до звернення до суду з зазначеним позовом вселитися в житловий будинок не намагався, тобто не проживає у спірному жилому приміщенні майже 10 років без поважних причин, вибув на постійне проживання у інше приміщення, в зв'язку з чим позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірному будинку, підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. На підставі наданих позивачем доказів, суд приходить до висновку, що реєстрація місця проживання відповідача в житловому будинку [ADDRESS] створює для позивача перешкоди у здійсненні нею права власності, користування і розпорядження належним їй жилим приміщенням, а тому порушене право підлягає захисту. На підставі викладеного,

Outcome: approved