Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до Володимир-Волинського міського суду Волинської області з позовом до своєї сестри [PERSON] та Устилузької міської ради про визнання права власності на житловий будинок з господарським та побутовими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що її батьки [PERSON] та [PERSON] проживали у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Даний будинок належав їм на праві приватної власності згідно витягу із погосподарської книги. 09 грудня 1997 року вказаний житловий будинок батьки заповіли позивачу. [PERSON] помер [INFO] року, а [PERSON] померла [INFO] року. Як стверджує позивач у своїй заяві, вона фактично прийняла спадщину належним померлим батькам житлового будинку, оскільки до дня смерті матері проживала разом з нею, здійснювала за нею догляд, після смерті батьків і до сьогодні проживає у будинку, там зареєстроване її місце проживання та фактично вступила у його володіння. Оформити спадщину в нотаріальному порядку не має можливості у зв?язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на будинок. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник заперечили позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, зазначивши, що [INFO] року, а саме на момент смерті батька [PERSON], позивач проживала окремо у м. Нововолинську Волинської області, де мала квартиру. У спірному будинку її сестра [PERSON] не проживала, після смерті батька спадщину не прийняла. В подальшому [PERSON] пред?явила до [PERSON] та Устилузької міської ради зустрічний позов про визнання права власності на спадкове майно. У зустрічній позовній заяві [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на: - ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у [ADDRESS], який успадкувала в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO] року; - ? частину земельної ділянки згідно державного акта серії [NUMBER], яку успадкувала в порядку спадкування за заповітом після смерті матері - [PERSON], яка померла [INFO] року; - ? частини земельної ділянки загальною площею 0,85 га, з яких 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані у с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області, які успадкувала в порядку спадкування за законом після смерті батьків - [PERSON], який помер [INFO] року та [PERSON], яка померла [INFO] року. Зустрічний позов [PERSON] обґрунтувала тим, що із своїми батьками у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], проживала разом із своїми батьками [PERSON] та [PERSON] з 1981 року, з цього часу і була зареєстрована за вказаної адресою. 09 грудня 1997 року батьки склали заповіти, посвідчені секретарем Рогожанської сільської ради про те, що вищезгаданий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що належав їм на праві власності, вони заповіли сестрі [PERSON]. [INFO] року батько [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина за вказаним вище заповітом, яка складається з спірного будинковолодіння, а також земельних ділянок для будівництва та обслуговування даного житлового будинку і ведення особистого селянського господарства. Після відкриття спадщини, сестра [PERSON] спадщину за заповітом не прийняла, оскільки проживала в цей час окремо, фактично не вступала в управління та володіння спадковим майном та відповідну заяву нотаріальному органу про прийняття спадщини не подавала, а тому вважається такою, що відмовилась від прийняття спадщини. За таких умов, після смерті батька, в порядку спадкування за законом, спадщину прийняли у рівних частках вона - [PERSON], та її мати [PERSON] Крім того, згідно державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], [PERSON] була власником земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 3,40 гектарів, яка розташована на території Рогожанської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області. 15 лютого 2002 року мати [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Рогожанської сільської ради про те, що належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, згідно державного акта серії [NUMBER], вона заповіла в рівних частках між сестрами [PERSON] та [PERSON] [INFO] року матір [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на майно, що належало покійній, тобто ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, ? частину земельних ділянок, які вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] та на земельну ділянку, яка знаходилась у власності матері згідно державного акта серії [NUMBER]. Після смерті матері спадщину прийняли вона - [PERSON], та її сестра [PERSON] На думку [PERSON], згідно заповіту матері [PERSON], після її смерті, [PERSON] повинна успадкувати лише ? спірного житлового будинку та ? земельної ділянки, що належала матері, згідно державного акта серії [NUMBER]. Вона ж - [PERSON], має право успадкувати іншу ? частину спірного будинку після смерті батька [PERSON], як спадкоємець 1-ої черги за законом; ? частини земельної ділянки згідно державного акта серії [NUMBER], в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] за заповітом; ? частин земельної ділянки загальною площею 0,85 га, з яких 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, в порядку спадкування за законом після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник зустрічний позов визнали частково, лише в частині права спадкування [PERSON] за заповітом ? частини земельної ділянки згідно державного акта серії [NUMBER], після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] року. Решту позовних вимог заперечили. Під час дачі пояснень в судовому засіданні сторони та їх представники свої позовні вимоги та заперечення підтримали повністю. Представник відповідача Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області в судове засідання не з?явився, від керуючої справами виконавчого комітету Устилузької міської ради до суду надійшла заява, згідно якої вона просила слухати справу без участі представника ради на підставі документів, що містяться в матеріалах справи. У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається із фактичних даних, які містяться в матеріалах справи, спірні правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 01 січня 2004 року та продовжують існувати у даний момент. У відповідності до п.п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. За таких умов, при розгляді даного спору суд опирається на норми законодавства, які діяли як до 01 січня 2004 року, так і на даний час, залежно від часу виникнення та існування відповідних правовідносин. У відповідності до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], 20 листопада 1949 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.08.1958 року, у [PERSON] та [PERSON] [INFO] року народилась дочка [PERSON], а свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23 вересня 2016 року стверджується, що [INFO] року у них народилась дочка [PERSON]. В подальшому, після укладення шлюбів [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON], а [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON]. У відповідності до свідоцтва на забудову садиби в сільському населеному пункті, згідно рішення Лудинської сільської ради депутатів трудящих № 5 від 15 липня 1976 року, [PERSON] виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку. Згідно витягу з погосподарської книги № 2 за 2001 рік, власником побудованого у 1981 році житлового будинку за адресою: [ADDRESS], було зареєстровано [PERSON]. У відповідності до ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім?ю України (1969 року), який діяв станом на момент побудови спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічна норма закріплена і у ст.60 Сімейного кодексу України, а саме, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, вищезгаданий будинок, який збудований у шлюбі [PERSON] та [PERSON] у 1981 році, разом із всіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], були спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Рогожанської сільської ради народних депутатів № 17/6 від 01 квітня 1994 року [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки, площею 0,85 га, яка складається із: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (знаходиться під спірним будинком за адресою:[ADDRESS]), та 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області. 09 грудня 1997 року секретарем виконавчого комітету Рогожанської сільської ради було посвідчено два однакових за змістом заповіти, один з яких [PERSON], а другий [PERSON]. Заповіти зареєстровані в реєстрі за №№ 89 та 90. За змістом заповітів, [PERSON] та [PERSON] на випадок своєї смерті зробили заповітне розпорядження, яким належний їм на праві особистої власності житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться в селі Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області, заповіли лише одній дочці - [PERSON]. У відповідності до ст. 534 ЦК УРСР (1963 року), яка діяла на момент складення заповітів, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відтак, будучи дієздатними особами, [PERSON] та [PERSON] посвідчили у встановленій законом формі заповіти, чим використали своє конституційне право щодо розпорядження належного їм на праві приватної власності майна на випадок своєї смерті та заповіли належний їм на праві приватної власності будинок на свій розсуд лише одній дочці, фактично позбавивши заповітом іншу дочку можливості успадкувати цю нерухомість. Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], рішенням Рогожанської сільської ради народних депутатів № 18/2 від 17 липня 2001 року [PERSON] передано у власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 3,40 гектарів, що також підтверджено повідомленням Управління Держгеокадастру у Володимир-Волинському районі Волинської області № 9-28.0.2-122/2-17 від 13 лютого 2017 року. [INFO] року [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] від 17 грудня 2001 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: за заповітом на ? частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у [ADDRESS], (оскільки цей будинок був спільною сумісною власністю сім?ї, а тому інша ? належала на праві спільної сумісної власності дружині [PERSON].). Окремо від спадщини частини житлового будинку на день смерті [PERSON] фактично відкрилася спадщина за законом на земельні ділянки площею 0,85 га, яка складається із: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (знаходиться під спірним будинком), та 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області, оскільки заповіт щодо них не посвідчувався. У відповідності до ст.ст. 524, 525 ЦК УРСР (1963 року), які діяли на момент смерті, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відтак, згідно заповіту [PERSON] від 09 грудня 1997 року, який не був змінений чи скасований до моменту його смерті, спадкоємцем житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами було визначено його дочку [PERSON]. В той же час, як встановлено судом, дружина померлого [PERSON], 1924 року народження, на момент його смерті мала 73 роки та була непрацездатною, а згідно ст.535 ЦК УРСР (1963 року), неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). У відповідності до ст.529 ЦК УРСР (1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. В даному випадку, з припущенням відсутності заповіту та спадкування за законом, право успадкувати майно покійного [PERSON] за першого чергою могло бути у рівних частках у дружини покійного [PERSON], а також їх дітей [PERSON] та [PERSON] За таких обставин, кожен з них міг би успадкувати по 1/6 частини спірного будинку, що належала покійному [PERSON] (з розрахунку ? : 3). Відтак, із врахуванням нормативного припису ст.535 ЦК УРСР (1963 року) щодо обов?язкової частки у спадщині, яку може успадкувати непрацездатна дружина у розмірі не менше двох третин частки, яка б належала кожному із спадкоємців за законом, [PERSON], незалежно від заповіту чоловіка, після його смерті успадкувала 1/9 частини будинку, що належала її покійному чоловіку. У відповідності до ст.ст.548, 549 ЦК УРСР (1963 року), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Одним із ключових моментів у даній справі був спір щодо питання прийняття позивачем за первісним позовом [PERSON] спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON] Відповідно даний спір безпосередньо пов?язаний і з вирішенням питання щодо прийняття цієї спадщини після смерті батька відповідачем за первісним позовом [PERSON] за законом. Як встановлено в судовому засіданні з матеріалів витребуваної у Володимир-Волинської державної нотаріальної контори заведеної спадкової справи № 472/2002 після смерті [PERSON], спадщину у вигляді його грошових заощаджень, вкладених у відділенні Ощадбанку України, прийняла його дружина [PERSON] При цьому жоден із можливих спадкоємців не звертався до нотаріальної контори із заявами щодо прийняття у спадщину як за законом, так і за заповітом, житлового будинку або його частини та/або земельних ділянок чи іншого майна. У відповідності до довідки Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області № 40-02-19/5 від 20 січня 2017 року, на день смерті [PERSON] [INFO] року в його будинку були зареєстровані: дружина [PERSON], дочка [PERSON], зять [PERSON], онук [PERSON], онук [PERSON]. Усі свідки, які допитувалися в судовому засіданні, а саме [PERSON] (колишня невістка [PERSON].), [PERSON] (дочка [PERSON].), [PERSON] (двоюрідний брат сторін), [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (сусіди), [PERSON] (син [PERSON].) ствердили, що будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], було побудовано сім?єю [PERSON] та [PERSON] у 1981 році. Від самого початку у вказаному будинку проживали разом із батьками їх дочки [PERSON] та [PERSON] Даний будинок будувався батьком для дочок у рівних частках та фактично поділений на дві частини із різними входами. Ще за життя батьків дочки самі поділили між собою вказаний будинок. [PERSON] із сім?єю проживали в одній частині, а [PERSON] зайняла іншу частину. При цьому батьки у даному будинку фактично ніколи не проживали, а займали приміщення літньої кухні на території цього ж будинковолодіння. Після заміжжя [PERSON] переїхала проживати у м. Нововолинськ Волинської області. При цьому продовжувала користуватися умовно виділеною їй половиною спірного будинку й надалі (частину будинку, яку займала [PERSON], за її домовленістю з батьками та сестрою, ніхто з останніх не займав, доступ до неї мала лише перша). Періодично [PERSON] приїздила до батьківської хати та проживала у своїх кімнатах. Такий же умовний поділ будинку між сестрами та їх сім?ями зберігався як на момент смерті батька [PERSON], також на момент смерті матері [PERSON], фактично є збереженим і по даний час. Ще за життя батьків і поданий час між сестрами виникали постійні непорозуміння та конфлікти, як з приводу поділу майна, так і з інших причин. Так само, ще за життя батьків, сестри поділили між собою земельну ділянку площею 0,60 гектарів для ведення особистого селянського господарства. При цьому кожна із сестер окремо обробляла свою умовно поділену ділянку, окремо проводили засадження цих ділянок та окремо збирали врожай. Вказані факти, висловлені у показаннях свідків не заперечувалися також і обома сторонами, а тому суд приймає їх до уваги. В той же час, як ствердили свідки позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], позивач [PERSON] переїхала постійно проживати у спірний будинок приблизно у 1997-1998 році. А свідки відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у своїх показаннях зазначили, що позивач [PERSON] вже переїхала постійно проживати у спірний будинок після смерті матері [PERSON] В даному випадку суд критично оцінив такі показання свідків, оскільки вони різняться між собою рівно пропорційно зацікавленості сторін, які клопотали про їх допит. В той же час, як встановлено в ході допитів усіх свідків, відповідач [PERSON], вже пізніше, після смерті матері [PERSON], також переїхала проживати у інший будинок, який знаходиться на тій же вулиці в селі Рогожанах Володимир-Волинського району Волинської області, однак і по даний час її сім?я продовжує займати свою половину спірного будинку. Також, як стверджується відміткою у паспорті громадянина України серії [NUMBER] позивача за первісним позовом [PERSON], з 05 травня 2006 року вона також зареєстрована у спірному будинку. Поданою [PERSON] довідкою «Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів» с. Лудин Устилузької міської ради, стверджується, що її син [PERSON] проходив навчання у даному закладі освіти з 12.09.2001 року по 25.06.2003 року, а згідно пояснень [PERSON] в цей час її син [PERSON] постійно проживав у спірному будинку. За таких обставин, в судовому засіданні доведено сторонами та встановлено, що після смерті батька [PERSON], фактично вступили в управління або володіння його спадковим майном: його дружина [PERSON] та дві дочки [PERSON] та [PERSON]. У відповідності до ч.2 ст.524 ЦК УРСР (1963 року), спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Право на спадкування майна після смерті [PERSON] було лише у його дочки [PERSON] за заповітом від 09 грудня 1997 року, а також непрацездатної дружини [PERSON], яка мала обов?язкову частку у спадщині. Фактичне безперервне володіння позивачем за первісним позовом [PERSON] половиною спірного будинку впродовж життя батька [PERSON], на момент його смерті, а також після цього і по даний час, свідчить про доведеність факту прийняття нею спадщини за заповітом після смерті батька. Неможливість володіння позивачем за первісним позовом [PERSON] іншою половиною будинку (всім будинком) не є доказом та не свідчить про її відмову від прийняття спадщини або ж фактичне неприйняття спадщини. В той же час згідно з вимогами ч.3 ст.549 ЦК УРСР (1963 року), у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, відповідач за первісним позовом [PERSON], як особа, для якої право спадкоємства виникало лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, могла заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини, однак цього не зробила взагалі і по сьогоднішній день. Дійшовши до висновку про фактичне прийняття позивачем [PERSON] спадщини після смерті свого батька [PERSON] за заповітом, суд вважає доведеними її позовні вимоги в частині права на спадкування 7/18 частини спірного житлового будинку та спорудами майна після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] року. Інша 11/18 частина будинку після смерті [PERSON] повинна була належати її матері [PERSON] з розрахунку: ? частина будинку, яка належала їй на праві спільної сумісної власності на майно, яке було нажите подружжям у шлюбі, та 1/9 частина будинку, яку вона успадкувала в якості обов?язкової частки після смерті свого чоловіка. Фактичне прийняття спадщини [PERSON] після смерті свого чоловіка [PERSON] доведено у судовому засіданні та не оспорювалося сторонами Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], [PERSON] померла [INFO] року. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, яку прийняли дочки [PERSON] та [PERSON] Даний факт підтверджується довідкою Рогожанської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області № 218 від 21.03.2006 року, визнається та не заперечується сторонами, а тому не підлягає доказуванню. У відповідності до посвідченого нею заповіту від 09 грудня 1997 року, який не був змінений чи скасований до моменту її смерті, [PERSON], будучи дієздатною особою, заповіла спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], своїй дочці [PERSON]. Прийнявши за заповітом спадщину після смерті матері [PERSON], її дочка [PERSON] успадкувала частину житлового будинку, що належала її померлій матері. Таким чином встановлено, що саме позивач за первісним позовом [PERSON] за складеними в її користь заповітами від 09 грудня 1997 року успадкувала після смерті свого батька [PERSON] 7/18 частини спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а після смерті її матері [PERSON] їх решту 11/18 частини, а тому має право стати єдиним власником даного нерухомого майна. У відповідності до ст.537 ЦК УРСР (1963 року), частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше. Як зазначалося вище, після смерті [PERSON] та [PERSON] залишились земельні ділянки, площею 0,85 га, яка складається із: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (знаходиться під спірним будинком за адресою:[ADDRESS]), та 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області, які були рішенням Рогожанської сільської ради народних депутатів № 17/6 від 01 квітня 1994 року передані безоплатно у приватну власність [PERSON] При цьому в судовому засіданні встановлено, що за свого життя [PERSON] не виготовив правовстановлюючих документів на вказані вище земельні ділянки. За цих обставин діє пункт Перший перехідних положень Земельного кодексу України, яким встановлено, що: «рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України № 15/92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку». Статтею шостою цього ж Декрету було зупинено дію частини другої статті 17 і статті 23 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), якими передбачалося, що право власності виникає лише з дня видачі та державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку. Однак дія цих статей Земельного кодексу (в редакції 1992 року) зупинялася лише для громадян України при передачі їм безоплатно у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених цим Кодексом. Отже, якщо у громадянина була у користуванні земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва і рішенням місцевої ради така земельна ділянка була передана йому у приватну власність, то з дня прийняття цього рішення радою у такого громадянина вже по-суті виникло право власності на земельну ділянку. І якщо такий громадянин помер, не отримавши державного акта на право власності на земельну ділянку, його спадкоємці мають право виготовити вже на себе державний акт. Однак для цього необхідно: 1) отримати з архіву копію рішення ради про передачу у власність громадянину земельної ділянки; 2) підтвердити своє право як спадкоємця на цю земельну ділянку. Однак, не виконуючи вищевказаних дій в період чинності даних норм, сторони лише в даний момент звернулися до суду для підтвердження своїх прав бути спадкоємцями спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, а також земельних ділянок. Лише зараз для підтвердження права бути спадкоємцем майна після смерті батьків сторонами було представлено в судове засідання рішення Рогожанської сільської ради народних депутатів № 17/6 від 01 квітня 1994 року, яким їхньому покійному батькові [PERSON]передані безоплатно у приватну власність земельні ділянки, площею 0,85 га, яка складається із: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (знаходиться під спірним будинком за адресою:[ADDRESS]), та 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області. Під час розгляду даної справи в суді було підтверджено право позивача за первісним позовом [PERSON] успадкувати за заповітами спірний житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться на одній із частин спірних земельних ділянок площею 0,25 га, виділеної із цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку. При цьому згідно своїх позовних вимог, [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно, і як встановлено, ці позовні вимоги підлягають задоволенню. Відтак дане рішення ухвалене судом, за умови вступу його в законну силу, надасть можливість та підстави [PERSON] оформити та зареєструвати право власності на спірний житловий будинок з господарськими спорудами. У відповідності до ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналогічну норму також передбачено ч.2 ст.1225 ЦК України, згідно якої, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Отже, спадкування житлового будинку, інших будівель і споруд незалежно від спеціального нагадування про це в заповіті, має наслідком виникнення у спадкоємців зазначеної нерухомості права на земельну ділянку, на якій ця нерухомість розташована. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на ? частини земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (на якій знаходиться будинок, що успадкувала позивач за первісним позовом [PERSON] за адресою:[ADDRESS]), не відповідають нормам закону, а тому не підлягають задоволенню. В той же час інша земельна ділянка площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, яка була рішенням Рогожанської сільської ради народних депутатів № 17/6 від 01 квітня 1994 року передана безоплатно у приватну власність [PERSON], розташована у с. Рогожани Володимир-Волинського району, яка також не була визначена [PERSON] та [PERSON] у заповітах, підлягає поділу між спадкоємцями за законом. Як встановлено в судовому засіданні, сестри [PERSON] та [PERSON] ще за життя батьків умовно поділили між собою вказану земельну ділянку, а поділені частини якої продовжують обробляти і вирощувати на них урожай по сьогоднішній день. За таких обставин суд прийшов до висновку, що вони однаково прийняли дану земельну ділянку від батьків після їх смерті, фактично вступивши в управління та володіння нею. Згідно ч.1 ст.529 ЦК УРСР (1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. У зв?язку з наведеними вимога [PERSON], заявлена нею у зустрічному позові щодо визнання за нею ? частини вказаної земельної ділянки площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, також не відповідає вимогам законодавства та фактично встановленим в судовому засіданні обставинам справи, оскільки дане майно вона повинна спадкувати за законом після смерті батьків у рівних частках із своєю сестрою [PERSON] Крім того, після смерті матері [PERSON] [INFO] року відкрилася спадщина за заповітом на земельну ділянку площею 3,40 гектарів для ведення особистого підсобного господарства, яка належала померлій [PERSON] згідно державного акта серії [NUMBER]. Незадовго до смерті [PERSON], секретарем Рогожанської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області 15 лютого 2002 року було посвідчено її заповіт. Згідно змісту заповіту, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження, що земельну ділянку площею 3,40 гектарів для ведення особистого підсобного господарства, згідно державного акту на право приватної власності [NUMBER], заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Заповіт зареєстровано в реєстрі за №5. Зустрічні позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на половину вказаної земельної ділянки були визнані відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] в повному обсязі. Їх відповідність вимогам закону була також встановлена в ході судового розгляду, а тому вони підлягають задоволенню. Як [PERSON] у своїй позовній заяві, так і [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві, крім наявності у них спірних правовідносин, обґрунтовували свій позов неможливістю оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку у зв?язку із відсутністю у них оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Частиною 1 ст.328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст.328 ЦК України). Підсумовуючи вищенаведене, вимога позивача за первісним позовом [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, ґрунтується на законі та підлягає до задоволення. В той же час як вимога позивача за зустрічним позовом [PERSON] підлягає лише частковому задоволенню. Враховуючи викладене, на підставі ст. 41 Корнституції України, ст.ст.524-525, 529, 534-535, 548-549 ЦК Української РСР (1963 року - в редакціях часу правовідносин, на момент їх виникнення та існування), ст.ст.328, 1225 та п.п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.22 Кодексу про шлюб та сім?ю України (1969 року),

Outcome: partial