Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом та збільшивши позовні вимоги просить стягнути на її користь за рахунок державного бюджету 166 341 грн. 25 коп. моральної шкоди та 2504 грн.52 коп. майнової шкоди. Як підставу відшкодування шкоди позивач вказує Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок незаконних дій прокуратури Згурівського району Київської області, прокуратури Київської області, Згурівського районного суду Київської області, Яготинського районного суду Київської області, Апеляційного суду Київської області,[PERSON] більш ніж шість років перебувала під слідством та судом у зв'язку з безпідставним порушенням 24 липня 2009 року кримінальної справи за ч.1 ст. 364 КК України (29.10.2009 перекваліфіковано на ч.1 ст. 365 КК, а в подальшому на ч.1 ст. 367 КК) та у зв'язку з безпідставним порушенням 12 січня 2010 року ще однієї кримінальної справи за ч.2 ст. 364 КК України (27 травня 2010 року перекваліфіковано на ч.3 ст. 365 КК, а в подальшому на ч.2 ст. 367 КК). Притягнення до кримінальної відповідальності позивач вважає замовним та сфальсифікованими, що призвело до тривалого судового розгляду, незаконного засудження та в кінцевому результаті повного її виправдання за ч.1 ст. 367 та ч.2 ст. 367 КК України вироком Березанського міського суду Київської області від 31 серпня 2015 року, законність якого підтвердив Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ України ухвалою від 19 квітня 2016 року, залишивши виправдувальний вирок та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 листопада 2015 року без змін. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та пояснив, що внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності та перебування під слідством та судом [PERSON] зазнала значних душевних страждань, через беззаконня правоохоронних органів та суду, упереджене ставлення до неї як до злочинця, намагання в будь який спосіб засудити її, хоч за щось. Тривале перебування на запобіжному заході - підписці про невиїзд, змусило позивача обмежити себе в поїдках, в тому числі і з оздоровчою метою. В результаті в неї погіршилось здоров'я, від неї відвернулись раніше близькі їй люди, вона втратила роботу і не могла влаштуватись на іншу. Відстоюючи свою правоту, вона змушена була писати незчисленні звернення до різних державних та правоохоронних органів, витрачати при цьому чи не увесь свій вільний час, а також кошти на папір та обслуговування комп'ютерної техніки, поїздки до суду. А тому окрім моральної шкоди, яку позивач вирахувала виходячи з мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом по кожному з висунутих обвинувачень, представник позивача також просить про відшкодування матеріальних витрат згідно наданих квитанцій, чеків та проїзних квитків. Вислухавши пояснення представника позивача, заперечення прокурора, дослідивши письмові заперечення інших осіб, а також матеріали справи, судом встановлено наступне. 24 липня 2009 року прокурором Згурівського району Київської області була порушена кримінальна справа № 81-0226 за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Згурівського районного відділу земельних ресурсів, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України (а.с.21) 28 жовтня 2009 року злочин у даній справі перекваліфіковано та порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 365 КК України та винесено постанову про притягнення її як обвинувачену за цим злочином (а.с.23-28). 30 жовтня 2009 року кримінальна справа №81-0226 з обвинувальним висновком направлена на розгляд до Згурівського районного суду Київської області (а.с.206) 12 січня 2010 року прокурор Згурівського району Київської області порушив кримінальну справу № 81-0229 за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Згурівського районного відділу земельних ресурсів, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України. 27 травня 2010 року злочин у даній справі перекваліфіковано та порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 365 КК України та винесено постанову про притягнення її як обвинувачену за цим злочином (а.с.34-37). 22 червня 2010 року кримінальна справа №-0229 з обвинувальним висновком направлена на розгляд до Згурівського районного суду Київської області (а.с. 121 ). Згурівським районним судом вищезазначені кримінальні справи об'єднані в одне провадження. У 2011 році вищевказана кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст. 365 та ч.3 ст. 365 КК України передана апеляційним судом на розгляд до Яготинського районного суду Київської області, у зв'язку з заявленими самовідводами суддями Згурівського районного суду та неможливістю утворити новий склад суду. Вказані обставини сторони не оспорюють, вони також вбачаються з матеріалів справи. 06 листопада 2012 року прокурор прокуратури Згурівського району Київської області змінив обвинувачення в суді, перекваліфікувавши дії обвинуваченої [PERSON] з ч.1 ст. 365 на ч.1 ст. 367 КК України, з ч. 3ст. 365 на ч.2 ст. 367 КК України (а.с.210) 31 травня 2013 року Яготинський районний суд Київської області ухвалив вирок, яким [PERSON] засудив за ч.1 ст. 367 КК України та звільнив від призначеного покарання у зв'язку з закінченням строків давності; за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України - виправдав. 22 серпня 2013 року вищевказаний вирок скасований ухвалою Апеляційного суду Київської області, а справу направлено на новий судовий розгляд (а.с.53). 23 вересня 2013 року Апеляційний суд визначив підсудність даної кримінальної справи та направив її до Березанського міського суду Київської області (а.с. 207 ). 31 серпня 2015 року вироком Березанського міського суду Київської області [PERSON] визнана невинуватою у пред'явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 367, ч,2 ст. 367 КК України та виправдано за недоведеністю її вини у вчиненні злочину. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, а також заходи забезпечення можливого цивільного позову - арешт на майно [PERSON] суд скасував (а.с. 56-66). Вищевказаний виправдувальний вирок залишено без змін Ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 листопада 2015 року (а.с.67-77). 19 квітня 2016 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив без змін вирок Березанського міського суду Київської області від 31 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 листопада 2015 року, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення (а.с.194-196). Таким чином [PERSON] перебувала під слідством і судом з дня порушення відносно неї кримінальної справи за ч.1 ст. 365 КК України і притягнення її як обвинувачену, що мало місце 28 жовтня 2009 року і до 19 квітня 2016 року - дня вирішення справи у Вищому спеціалізованому суді з розгляду цивільних і кримінальних справ України та остаточного її виправдання. Цей період складає 6 років 5 місяців та 23 дні. Судом встановлено, що весь цей період [PERSON] перебувала на «підписці про невиїзд», а її майно було арештовано за постановою слідчого прокуратури (а.с.37). Органи досудового розслідування та прокуратура тривалий час не могли визначитись з кваліфікацією дій обвинуваченої. Лише після спливу більш як три роки від дня порушення відносно неї кримінальної справи, остаточне обвинувачення було висунуте в суді. Крім цього, слідчий та прокурор також були непослідовні при дотриманні права обвинуваченої на захист. Так, від початку притягнення [PERSON] як обвинуваченої захисник [PERSON] був допущений до участі в справі постановою слідчого прокуратури від 29.10.2009, а коли справа була в суді, після спливу більш як один рік цей захисник за клопотанням прокурора тієї ж прокуратури був усунутий від участі у справі, хоч обставини з моменту його допуску не змінились (а.с.29, 33, 41). Така позиція прокуратури могла бути розцінена [PERSON] як зневага до її прав. Вона зверталась з численними зверненнями до органів влади за захистом, неодноразово звертала увагу прокуратури та суду на затягування розгляду кримінальної справи відносно неї (а.с.117-122, а.с.209). Крім цього в ході судового розгляду кримінальної справи [PERSON] була незаконно піддана адміністративному стягненню у виді штрафу за неповагу до суду, яке оскаржила в апеляційному порядку і відповідна постанова Яготинського районного суду Київської області була скасована (а.с.43-47). Всі вищевказані обставини свідчать про порушення органами досудового розслідування та суду прав особи на юридичну визначеність та розгляд її справи у розумні строки. Неоправдано тривалий розгляд кримінальної справи та сам факт перебування [PERSON] під слідством та судом не могло не завдати їй моральної шкоди у виді душевних переживань, порушення звичного ритму життя. З огляду на посаду та невеликий населений пункт, де вона проживає, суд находить переконливими доводи позивача про те, що внаслідок необґрунтованого обвинувачення та притягнення її до кримінальної відповідальності вона зазнала громадського осуду та підриву ділової репутації. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до пункту п'ятого статті 3 у взаємозвязку з частиною першою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 №266/94-ВР, із змінами та доповненнями (далі Закон), відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. За правилами частини другої статті 1 Закону у випадках, зазначених у частині першій цієї статті 1, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Згідно частинами п'ятою та шостою статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з пунктом 1 статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом виникає у випадку постановлення виправдувального вироку. Відповідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Відповідно до частини другої статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 розмір моральної шкоди, що стягується відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (назва Закону №266/94-ВР в попередній редакції) визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. З урахуванням викладеного розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02.12.2015, справа № 6-2203цс15. Враховуючи вищевикладене та встановлені судом обставини, суд вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, якої вона зазнала внаслідок погіршення та позбавлення можливостей реалізовувати свої звички і бажання, погіршення відносин з оточуючими людьми, що в свою чергу призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя з моменту порушення кримінальної справи до повного її виправдання. Відповідно до ст. 8 Закону України від 25.12.2015 р. N 928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено з 1 травня 2016 року мінімальну заробітну плату - 1450 гривень. Оскільки [PERSON] перебувала під слідством та судом з 28 жовтня 2009 року і до 19 квітня 2016 року, тобто 78 повних місяці, то розмір відшкодування моральної шкоди становить 113 100 гривень (1450 м.з.п. х78 міс.). Разом з цим позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, яка визначена позивачем в розмірі 2504 грн. 52 коп. та полягає у витратах на проїзд до органів прокуратури та суду, листування та використання при цьому компютерної техніки, не підлягають розгляду, виходячи з наступного. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Касові чеки на пальне та квитки на проїзд (а.с. 80-82) не можливо співвіднести з викликами [PERSON] до органів досудового розслідування, прокуратури і суду, оскільки відповідні повістки суду не надано. Квитанції про оплату послуг поштового звязку за відсилку листів до різних державних органів, в тому числі: Держкомзему України, вищої, Головного управління Держслужби, Президенту України, міністру, прокурору, Вищого адміністративного суду України тощо та товарний чек за ремонт та обслуговування компютерної техніки (а.с.83-90), не можуть слугувати підтвердженням тих обов»язкових (необхідних) витрат, які понесла позивач у зв»язку з розслідуванням кримінальної справи та її розглядом в суді. Крім того, вищевказані квитанції не повязані зі змістом звернень та з особою позивача, а тому самі по-собі вони є неналежними доказами в даній цивільній справі. В судовому засіданні представник позивача наголосив, що заявлені в позові витрати майнового характеру, які понесла [PERSON] відностяться до витрат вказаних у пункті 3 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і мають бути відшкодовані з державного бюджетуна підставі ч.1 ст. 12 цього Закону. Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону у наведених в статті 1 випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином. Згідно пункту 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41, до інших витрат відносяться суми, стягнуті з громадянина на виконання вироку в частині задоволення цивільного позову, суми внесені ним на відшкодування матеріальної шкоди добровільно або за вимогою адміністрації, а також суми, витрачені на оплату проїзду за викликами органів розслідування і суду та найом жилого приміщення. Отже заявлені позивачем витрати матеріального характеру, можуть бути віднесені до інших витрат, понесених громадянином, відшкодування яких передбачено пунктом 3 статті 3 вищевказаного Закону. Частинами першою та другою статті 12 Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Відповідно до пункту 11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у разі винесення виправдувального вироку або закриття справи судом, для визначення розміру шкоди, передбаченої в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутись до суду який розглядав справу по першій інстанції. Пунктом 12 цього Положення врегульовані дії органів, перелічених в п.11, в тому числі і суду, який розглядав справу по першій інстанції, по визначенню розміру шкоди, передбаченої в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 Закону. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру шкоди, передбаченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону в тому числі інших витрат матеріального характеру, віднесено до компетенції цих органів, а не суду, який розглядає питання відшкодування моральної шкоди в порядку цивільного судочинства. Таким чином, суд дійшов висновку, що питання встановлення розміру матеріальних витрат, передбачених п.3 ст. 3 Закону та їх відшкодування не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24.02.2016, справа № 6-2089цс15. Отже в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 2504 грн. 52 коп. суд відмовляє у зв'язку з необґрунтованістю позову в цій частині. Враховуючи все вищевикладене,

Outcome: partial