Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартиру. Позов позивач мотивувала тим, що 06 вересня 2005 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Христинівського районного управління юстиції Черкаської області між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №81. Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 27.10.2011 року шлюб було розірвано. Під час перебування у офіційних шлюбних стосунках 20.12.2005 року позивач уклала з АКБ «Правекс - Банк» Кредитний договір №18006-053/05Р, за яким вона отримала від банку грошову позику в сумі 25 650 дол. США. Ці кошти - 136 350,00 грн. були витрачені позивачем на придбання квартири [ADDRESS], яку вона придбала за договором купівлі - продажу від 20.12.2005 року. Цього ж дня [PERSON] з банком уклала Договір іпотеки №18006-053/05Р, за яким для забезпечення своїх зобов'язань за вищевказаним Кредитним договором передала в іпотеку банку (іпотекодержателю) дану квартиру. Кредитний договір був укладений на строк до 20.12.2025 року, проте своє зобов'язання за договором позивач виконала достроково, станом на 22.10.2014 року повністю погасила заборгованість у розмірі 25 650,00 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 1 долар США, заборгованість за відсотками в розмірі 22 976,14 доларів США, та пеню за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 8 доларів США. Незважаючи на те, що шлюб між сторнами було розірвано лише наприкінці 2011 року, фактичні шлюбні стосунки у них припинились ще задовго до цього. Кошти, що в період шлюбу були внесені позивачем на погашення заборгованості за кредитом, належали позивачу особисто чи були подаровані їй батьками вже під час шлюбу. Більшу частину позики за Кредитним договором позивач повернула вже після розлучення, в тому числі і завдяки отриманій від отриманих в борг коштів від приватної особи. Таким чином, незважаючи на те, що право власності на квартиру було набуте на підставі договору купівлі - продажу та зареєстровано за позивачем під час шлюбу, квартира придбана позивачем виключно за кошти, що належали їй особисто, а тому позивач змушена звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала за обставин викладених в позові, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій позов визнав та не заперечував проти його задволення. Згідно ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. 06 вересня 2005 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Христинівського районного управління юстиції Черкаської області між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №81. Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 27.10.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON]було розірвано. 20.12.2005 року позивач [PERSON] уклала з АКБ «Правекс - Банк» Кредитний договір №18006-053/05Р, за яким вона отримала від банку грошову позику в сумі 25 650 дол. США. з метою придбання квартири [ADDRESS] за договором купівлі - продажу від 20.12.2005 року. Кредитний договір був укладений на строк до 20.12.2025 року. 20.12.2015 року [PERSON] уклала з банком Договір іпотеки №18006-053/05Р, за яким для забезпечення своїх зобов'язань за вищевказаним Кредитним договором передала в іпотеку банку (іпотекодержателю) вищевказану квартиру. Як було встановлено в ході розгляду справи, на погашення заборгованості за кредитним договором кошти позивачем були внесені достроково та дані кошти належали позивачу особисто, а також були подаровані їй батьками вже під час шлюбу. Більшу частину позики за Кредитним договором позивач повернула вже після розлучення, в тому числі і завдяки отриманим в борг коштів від приватної особи, що не заперечується відповідачем по справі. Згідно ст. 57 ч. 1 п. 3 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте ним, нею під час шлюбу, але за кошти, що належали йому, їй особисто. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно із п. 24 Постанови Пленуму не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Судом встановлено, що майно, спір щодо якого розглядається судом, було придбано за особисті кошти позивачем та відповідно не є об'єктом права спільної сумісної власності, що не заперечується сторонами. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє,користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного суд України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першоїі нстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб (не відповідачів), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем позову в даному випадку не суперечить чинному законодавству, зважаючи на положенняст.319 ЦК України, та таке визнання не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб, про що сторони вказали в судовому засіданні, іншого судом не встановлено, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Судовий збір позивач просить суд залишити за нею. На підставі викладеного та

Outcome: approved