Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що з 03 жовтня 1997 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, - [PERSON], який був зареєстрований у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. У шлюбі з відповідачем [INFO] народився син - [PERSON], який після розлучення проживає з позивачкою. У свідоцтві про народження батьком дитини записаний [PERSON]. Рішенням Жовтневого районного суду від 01.04.1999 року (Справа № 2-1077/99) було прийнято рішення стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON], в розмірі 1/4 з усіх видів його доходу, але своїх зобов'язань Відповідач не виконує майже протягом 2-х років - ухиляється від сплати аліментів з грудня 2011 року. Позивачка зазначає, що в 2011 році їй стало відомо, що боржник був звільнений з попереднього місця роботи та став на облік Південного районного центру зайнятості. За даними довідок про доходи [PERSON], виданих Південним районним центром зайнятості м. Запоріжжя № 2077 від 13.06.2012 р. та № 4677 від 26.09.2012 р., відповідно, боржник перебував на обліку Південного РЦЗ з 30.12.2011 року, але аліменти з нього з грудня 2011 року утриманні не були. Також у позові зазначено, що 28.08.2009 року дитина - [PERSON] через хворобу отримав ускладнення на організм. Дитина потребувала невідкладних мір медичного характеру, що призвело до великих матеріальних витрат. За весь період хвороби дитини, Відповідач жодним чином не допоміг. В 2010 році [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з Відповідача додаткових витрат на лікування сина. 29.09.2010 Жовтневий районний суд встановив стягнути з [PERSON] витрати на лікування дитини [PERSON], [INFO] у розмірі 2229,11 грн. Відповідач так і не зробив жодної проплати відповідно до вищевказаного рішення суду, а також і в подальшому не приймає участі в житті дитини. Позивачка просить суд позбавити [PERSON] [INFO], батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO] У судовому засіданні позивачка позов підтримала. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був сповіщений про судове засідання, однак судові повістки на ім'я відповідача повернуті до суду без вручення, у зв'язку з закінченням строку зберігання, за отриманням яких відповідач до поштового відділення не з'явився. Із заявою про розгляд справи у його відсутності, або про відкладення справи розглядом до суду не звернувся, заперечень на позов не надав. Виходячи з наведеного, матеріалів справи, зі згоди позивачки і на підставі ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Представник третьої особи і прокурор з позовом згодні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав: судом встановлено, що [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що з 03 жовтня 1997 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, - [PERSON], який був зареєстрований у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. У шлюбі з відповідачем [INFO] народився син - [PERSON], який після розлучення проживає з позивачкою. У свідоцтві про народження батьком дитини записаний [PERSON]. Рішенням Жовтневого районного суду від 01.04.1999 року (Справа № 2-1077/99) було прийнято рішення стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON], в розмірі 1/4 з усіх видів його доходу, але своїх зобов'язань Відповідач не виконує майже протягом 2-х років - ухиляється від сплати аліментів з грудня 2011 року. Позивачка зазначає, що в 2011 році їй стало відомо, що боржник був звільнений з попереднього місця роботи та став на облік Південного районного центру зайнятості. За даними довідок про доходи [PERSON], виданих Південним районним центром зайнятості м. Запоріжжя № 2077 від 13.06.2012 р. та № 4677 від 26.09.2012 р., відповідно, боржник перебував на обліку Південного РЦЗ з 30.12.2011 року, але аліменти з нього з грудня 2011 року утриманні не були. Також, у позові зазначено, що 28.08.2009 року дитина - [PERSON] через хворобу отримав ускладнення на організм. Дитина потребувала невідкладних мір медичного характеру, що призвело до великих матеріальних витрат. За весь період хвороби дитини, Відповідач жодним чином не допоміг. В 2010 році [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з Відповідача додаткових витрат на лікування сина. 29.09.2010 Жовтневий районний суд встановив стягнути з [PERSON] витрати на лікування дитини [PERSON], [INFO] у розмірі 2229,11 грн. Відповідач так і не зробив жодної проплати відповідно до вищевказаного рішення суду, а також і в подальшому не приймає участі в житті дитини. Свідок [PERSON] підтвердила, що відповідач не приймає участі у вихованні сина, не спілкується з сином, не турбується про нього. [PERSON].у судовому засіданні пояснив, що з батьком не спілкується довгий час і на сьогоднішній день не бажає цього робити. Батько не телефонує, не пропонує зустрітися, не надає матеріальноїдопомоги, не цікавиься справами свого сина. Згідно висновку районної адміністрації як органу опіки та піклування, адміністрація вважає можливим позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] Відповідно до ст. ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини… На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці… Відповідно до статей 25, 27, 29 Конвенції про Права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини… Держави-учасниці погоджуються щодо того, що освіта дитини має бути спрямована на: розвиток особи, талантів, розумових і фізичних здібностей дитини в найповнішому обсязі; виховання поваги до прав людини та основних свобод, а також принципів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй; виховання поваги до батьків дитини, її культурної самобутності, мови і національних цінностей країни, в якій дитина проживає, країни її походження та до цивілізацій, відмінних від її власної; підготовку дитини до свідомого життя у вільному суспільстві в дусі розуміння, миру, терпимості, рівноправності чоловіків і жінок та дружби між усіма народами, етнічними, національними і релігійними групами, а також особами з корінного населення. Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Стаття 18 Конвенції про права дитини передбачає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 164 СК України та п. 16 ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкуються з дитиною, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Таким чином, найважливіший обов'язок матері та батька - це обов'язок виховувати, ростити дитину. Це обов'язок не лише перед дитиною, а й перед усім суспільством та державою, який відповідач ігнорує та від якого самоусунувся. За таких підстав, суд вважає, що є усі законні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] [INFO]

Outcome: approved