Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким після уточнення своїх вимог, просила зобов'язати відповідача припинити зберігання великовантажного автомобільного транспорту у вигляді сідельного тягача марки «MAN» (державний номер: [NUMBER]) з напівпричепом, а також паливно-мастильні речовини на земельній ділянці, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Позиція позивача, підтверджена його представником у судовому засіданні, полягала у тому, що відповідач, який проживає у будинку на суміжній з її будинком земельній ділянці, зберігає там великовантажний автомобіль з напівпричепом, а також паливно-мастильні речовини, що порушує її право на належні, безпечні і здорові умови проживання, оскільки земельні ділянки на яких розташовані їх будинки знаходяться у житловій зоні, та не призначені для зберігання, ремонтування і заправки великовантажних транспортних засобів. Позиція відповідача, підтверджена його представником у судовому засіданні, полягала у тому, що земельна ділянка, на якій розташовано належний йому житловий будинок не знаходиться у житловій зоні, а нормативно-правових актів, які б забороняли йому як власнику транспортного засобу зберігати та ремонтувати його на своїй земельній ділянці, не існує. При цьому, позивач не доводить яку саме шкоду такими діями заподіює відповідач, чи які правила дорожнього руху він порушує. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: [PERSON] зареєстрована та проживає у власному житловому будинку [ADDRESS]. При цьому, вказана земельна ділянка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - присадибна ділянка (а.с.5-8,65,66). Сусідом [PERSON] являється [PERSON], який зареєстрований та проживає у власному житловому будинку [ADDRESS], тобто на суміжній земельній ділянці, праворуч по відношенню до земельної ділянки [PERSON]. При цьому, вказана земельна ділянка теж являється садибною забудовою, тобто призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - присадибна ділянка (а.с.10,13,25,49,65,67,89-92). [PERSON], на праві власності, належить вантажний автомобіль (сідловий тягач) марки «MAN», реєстраційний номер: [NUMBER], а також на праві користування - напівпричіп (бортовий тентований) марки «HOFFMANN», реєстраційний номер: [NUMBER], які він використовує під час здійснення підприємницької діяльності з вантажного автомобільного транспорту (а.с.70-73). [PERSON], вказаний вантажний автомобіль з напівпричепом, зберігає у дворі власного будинку [ADDRESS] (а.с.2-3,9,10,65,67,88-92,110-112). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини у сфері використання останнім джерела підвищеної небезпеки, яким на думку позивача, порушується її немайнове право на безпечне для здоров`я довкілля. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень статті 3 та частини 1 статті 50 Конституції України, здоров`я людини визнається в Україні найвищою соціальною цінністю, гарантією якого є у тому числі право кожного на безпечне для здоров'я довкілля. Згідно з положеннями частин 1 статей 201, 269 і 270, а також частини 4 статті 293 Цивільного кодексу України, право на безпечне для здоров'я довкілля, відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, яке належить їй від народження, та складовим елементом якого є право фізичної особи на належні, безпечні і здорові умови проживання. При цьому вказаному праву, кореспондує обов'язок будь-якої фізичної та юридичної особи утримуватись від дій чи діяльності, якими таке право може бути порушене (частина 2 і 3 статті 273 Цивільного кодексу України). Діяльність фізичної особи є багатоаспектною, але є такі її види, яким у державі приділяється особлива увага, та до здійснення якої висуваються певні вимоги, так звані межі, перевищення яких можуть створювати небезпеку для оточуючих, у тому числі й небезпеку для здоров'я людини. Так, з огляду на положення частини 1 статті 1187 Цивільного кодексу України, одним з видів такої діяльності є джерело підвищеної небезпеки, тобто діяльність, яка пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Виходячи з визначення понять «транспортний засіб», «автомобільний транспортний засіб», «автомобіль вантажний», «автомобільний перевізник», що надані у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», діяльність відповідача щодо зберігання вантажного автомобіля (сідловий тягач) марки «MAN», реєстраційний номер: [NUMBER], та напівпричіпа (бортового тентованого) марки «HOFFMANN», реєстраційний номер: [NUMBER], підпадає під ознаки зазначеної діяльності. При цьому, межі здійснення вказаної діяльності окреслені положеннями частини 1 статті 34 та частиною 2 статті 21 Закону України «Про автомобільний транспорт», через встановлення заборони автомобільному перевізнику, незалежно від того є він власником чи користувачем транспортного засобу, зберігати його у житлових зонах поза спеціально відведеними для цього майданчиками. Схожою, є і норма підпункту «б» пункту 26.2. «Правил дорожнього руху» (затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306), якою встановлено, що у житловій зоні забороняється стоянка транспортних засобів поза спеціально відведеними місцями. Такі заборони пояснюються тим, що автомобільний транспортний засіб, у першу чергу виходячи з визначення самого законодавця, є джерелом підвищеної небезпеки, який включає в себе небезпеку шкідливих для здоров'я людини викидів, вплив яких на здоров`я людини держава намагається мінімізувати. Тому порушення вказаної заборони, зокрема зберігання будь-якого автомобільного транспортного засобу у житловій зоні (поза спеціально відведеного для цього майданчика) буде свідчити про обґрунтовану ймовірність підвищеної небезпеки, у тому числі підвищеної небезпеки заподіяння шкоди здоров'ю оточуючих людей. Разом з цим, вимоги до зберігання вантажних автомобілів, як різновиду автомобільних транспортних засобів, є більш жорсткіші. Зокрема, нормативно-правовими положеннями «Державних санітарних правил планування і забудови населених пунктів», затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України №173 від 19 червня 1996 року, у пункті 5.30. встановлено, що гаражі вантажних автомобілів (як різновид способу зберігання вантажного автомобільного транспорту) слід розміщувати у виробничій зоні. Отже, вантажні автомобільні транспортні засоби взагалі не можуть зберігатись у житловій зоні, незалежно від способу їх зберігання, оскільки навіть такий закритий спосіб зберігання вантажного автомобільного транспортного засобу як гараж, повинен розміщуватись у виробничій зоні. Як наслідок, зберігання вантажного автомобілю відкритим способом, тобто у житловій зоні, просто неба, буде порушенням вказаного нормативного положення. А з огляду на визначення поняття «санітарні норми», «середовище життєдіяльності людини», «фактори середовища життєдіяльності», «шкідливий вплив на здоров'я людини», які надано у статті 1 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», використане судом нормативно-правове положення являється санітарною нормою, яка встановлює медичні вимоги безпеки щодо середовища життєдіяльності людини (зокрема за місцем її проживання), недотримання яких буде свідчити про створення небезпеки заподіяння шкоди здоров`ю людини. Тому діяльність щодо зберігання вантажного автомобільного транспортного засобу на території житлової зони, як закритим способом (тобто у гаражі), так і відкритим способом - просто неба, у дворі, слід визнати такою, що створює небезпеку, яка загрожує здоров'ю та життю людей. Суд погоджується з доводами відповідача в тій частині, що термін «житлова зона» тлумачиться у пункті 1.10 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306. Проте, використана відповідачем редакція цього пункту, ніколи не існувала. Так, починаючи з дати набуття чинності пунктом 1.10. «Правил дорожнього руху», «житлова зона» - це дворові території, а також частини населених пунктів, позначені дорожнім знаком 5.31. Таким чином, з огляду на загально прийняті правила української мови, житловою зоною слід вважати як дворові території, так і ті частини населених пунктів, що позначені дорожнім знаком 5.31. При цьому, дорожнім знаком 5.31., дворові території не позначаються, оскільки вони являються житловою зоною за визначенням. Судом встановлено, що [PERSON], на земельній ділянці площею 600 кв.м., що розташована по [ADDRESS], тобто у дворовій території, зберігає автомобільні транспортні засоби у вигляді сідельного тягача та напівпричіпа, що ним і не заперечується (а.с.9,10,65,67,70,73,88-92,110-112). При цьому, з огляду на цільове призначення земельної ділянки, на якій зберігаються транспортні засоби відповідача, та земельної ділянки, на якій знаходиться будинок позивача: садибні забудови (а.с.49), вони не можуть вважатись спеціально відведеним місцем зберігання зазначених автомобільних транспортних засобів. Беручи до уваги доводи відповідача в частині того, що норма підпункту «ґ» пункту 26.2. «Правил дорожнього руху», надає йому як власнику тягача та користувачу напівпричіпа право зберігати та ремонтувати їх на своїй земельній ділянці, навіть незважаючи на те, що вона знаходиться у житловій зоні, суд виходить з наступного. Весь період існування спірних правовідносин, пункт 26.2. діяв у такій редакції: «У житловій зоні забороняється: а) транзитний рух транспортних засобів; б) стоянка транспортних засобів поза спеціально відведеними місцями і таке їх розташування, яке утруднює рух пішоходів і проїзд оперативних чи спеціальних транспортних засобів; в) стоянка з працюючим двигуном; г) навчальна їзда; ґ) рух вантажних автомобілів, тракторів, самохідних машин і механізмів (крім тих, що обслуговують об'єкти і громадян, виконують технологічні роботи або належать громадянам, що проживають у цій зоні).». Тобто, системне тлумачення вказаної норми права свідчить про те, що громадянам, що проживають у житловій зоні та яким належать вантажні автомобілі, серед всіх заборон надається єдине виключення: це рух у цих зонах, але попередньо встановлені заборони на них поширюються та застосовуються у повному обсязі. Тому суд констатує, що норма підпункту «ґ» пункту 26.2. «Правил дорожнього руху» не надає відповідачу право зберігати належні йому транспортні засоби, у житловій зоні. Суд звертає увагу і на те, що за даними виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області, на території міста Рубіжне існують спеціально відведені для зберігання великовантажних транспортних засобів автостоянки, зокрема: автостоянка по вулиці Миру, будинок 60; автостоянка по вулиці Миру, будинок 57 (а.с.79-85), неможливість використання яких відповідачем не доведено. Доводи відповідача щодо необхідності надання судом оцінки діям інших сусідів чи інших осіб, які теж їздять, роблять зупинки та зберігають належні їм транспортні засоби на своїх земельних ділянках, суміжних з позивачем, не можуть оцінюватись серйозно у цій справі, оскільки не стосуються заявлених позивачем вимог та не можуть бути підставою для звинувачення чи виправдання дій відповідача. Протокол перевірки технічного стану транспортного засобу відповідача у вигляді сідельного тягача, на який посилався відповідач, є лише доказом наявності у перевіреного транспортного засобу такого технічного стану, який дозволяє його експлуатацію, але не звільняє від дії існуючих у законодавстві обмежень і заборон при здійсненні такої експлуатації, зокрема і щодо заборони зберігання транспортних засобів у житлових зонах. Зважаючи на викладене суд, вважає доведеною ту обставину, що [PERSON], здійснює діяльність із зберігання, поза спеціально відведеними для цього майданчиками, транспортних засобів у вигляді сідельного тягача та напівпричепа у житловій зоні, зокрема на земельній ділянці, на якій розташований його будинок. Чим створює небезпеку заподіяння шкоди життю та здоров'ю позивача, яка проживає на суміжній земельній ділянці. І як наслідок, порушує немайнове право позивача на належні, безпечні і здорові умови її проживання, як складової права на безпечне для здоров'я довкілля. При цьому суд вважає, що для порушення вказаного права достатньо створення небезпеки заподіяння шкоди життю чи здоров'ю особи, а не конкретної шкоди (як вважав відповідач) що підтверджується статтею 282 Цивільного кодексу України. Статтею 27 Конституції України передбачено, що кожен має право захищати своє здоров'я від протиправних посягань. При цьому, частина перша статті 55 Конституції України гарантує захист прав людини судом. Разом з цим, стаття 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Так, положеннями статті 282 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа має право вимагати усунення небезпеки, створеної внаслідок підприємницької або іншої діяльності, яка загрожує життю та здоров'ю. А положення частини третьої статті 16 цього ж кодексу, як один із способів захисту цивільного права, передбачають припинення дії, яка порушує право. З огляду на те, що обраний позивачем спосіб захисту передбачений законом, та відповідає змісту його порушеного права, способу його порушення та наслідкам, що їх спричинило це порушення, позовні вимоги слід задовольнити, але частково. Суд вважає, що позивач не довів факт зберігання відповідачем паливно-мастильних речовин на земельній ділянці, що розташована по [ADDRESS], а тому відповідача слід зобов'язати припинити зберігання на вказаній земельній ділянці тільки автомобільний транспорт у вигляді сідельного тягача марки «MAN» (реєстраційний номер: [NUMBER]) та напівпричіп (бортовий тентований) марки «HOFFMANN» (реєстраційний номер: [NUMBER]). В решті позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.1), вони підлягають стягненню на користь позивача, пропорційно до задоволеної частини вимог, тобто у розмірі 121 (сто двадцять одна) гривня 80 (вісімдесят) копійок.

Outcome: partial