Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Орджонікідзевського відділення Дніпропетровської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів, розірвання кредитного договору та стягнення матеріальної і моральної шкоди. Ухвалою суду від 22.12.2016р. відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її до розгляду. Водночас, згідно ухвали суду від 10.01.2017р. за клопотанням позивача, проведено заміну первісного відповідача - Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Орджонікідзевського відділення Дніпропетровської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на належного - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». В обґрунтування своїх вимог, які підтримані [PERSON] у судовому засіданні у повному обсязі, позивач посилається на укладення із відповідачем 12.04.2006р. Кредитного договору №010/085143/3140/82. Як зазначає позивач, п.3.3. вказаного договору та п.3 Програми споживчого кредитування «Кредит універсальний», затвердженої постановою Правління АППБ «Аваль» №П-112/16 від 21.12.2005р. обумовлено, що строк, на який відкривається продукт складає 24 місяці з автоматичною пролонгацією кредитного договору строком на наступні 24 місяці, в разі відсутності письмового звернення жодної зі сторін про припинення терміну дії цього договору, таке продовження терміну користування кредитною лінією може проводитись кожні 2 роки з дати підписання договору. Кількість пролонгацій дії кредитного договору необмежена. Однак, відповідачем, в порушення норм цивільного законодавства та умов укладеного правочину, безпідставно не продовжено термін користування кредитною лінією на наступний період, а саме з 12.04.2016 року по 11.04.2018 року та не попереджено позивача про можливе його не продовження, хоча з боку останнього порушень умов виконання кредитного договору не було. Зважаючи на неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо продовження терміну користування кредитною лінією відповідно до п.3.3. правочину, позивач просить суд розірвати кредитний договір №010/085143/3140/82 від 12.04.2006р., укладений між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та стягнути 7 400 грн. матеріальної та 5000 грн. моральної шкоди. Повноважний представник відповідача у судове засідання повторно не з'явився, заперечень проти позову та заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, хоча про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, в порядку ст.74 ЦПК України. З огляду на наведені обставини, з урахуванням згоди позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної цивільної справи, в порядку ст.ст.224,225 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та норми чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема таким підставами є договори та інші правочини. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 12 квітня 2006 року між [PERSON] (Позичальник) та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (Кредитодавець) в особі начальника Орджонікідзевського відділення Дніпропетровської дирекції АППБ «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», було укладено Кредитний договір № 010/085143/3140/82, згідно п.1.1 якого Кредитодавець відкриває на ім'я Позичальника картковий [NUMBER] в українській гривні, випускає та надає Позичальнику або його довіреній особі платіжні картки (згідно заяви), а також забезпечує розрахунки за операціями з картками відповідно до вимог чинного законодавства України та платіжних систем Visa International та MasterCard International. Згідно п.1.2.,1.3. укладеного правочину, Кредитодавець на умовах даного договору відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію до карткового рахунку, вказаного у п.1.1. даного договору, для здійснення розрахунків за допомогою платіжної картки, отримання коштів у касах банків або через мережу банкоматів. Розмір кредитної лінії (ліміт кредитування) за даним договором становить 5 000 грн. Відповідно до п.3.1. договору, останній набуває чинності з дати його укладення та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Пунктом 3.2. правочину передбачено, що кредитна лінія відкривається на строк 24 місяці з 12.04.2006 року по 11.04.2008 року. Разом з тим, контрагентами узгоджено, що термін користування кредитною лінією продовжується на наступні 24 місяці в разі відсутності письмового звернення жодної із сторін про припинення терміну дії цього договору, таке продовження терміну користування кредитною лінією може проводитись кожні 2 роки з дати підписання цього договору (п.3.3.). Із наведеного слідує, що між сторонами виникли договірні зобов'язання, унормовані ст.1054 ЦК України, в силу якої за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вказує позивач та підтверджується матеріалами справи, термін дії договору неодноразово продовжувався, востаннє до 11.04.2016р. Упродовж строку дії вказаного правочину, позивач належним чином виконувала покладені на неї кредитні зобов'язання щодо дотримання графіку погашення заборгованості за кредитом, про що свідчать наявні у матеріалах справи виписки банку за рухом кредитних ресурсів на її кредитному рахунку. Крім того, під час користування кредитом відповідач збільшив розмір кредитного ліміту позивачу до 7400,00 гривень. Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів такої суми. Згідно ст.525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.610 коментованого нормативного акту, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як встановлено судом та не спростовано у встановленому законом порядку відповідачем, ані позивачем, ані відповідачем жодних заяв про припинення терміну дії Кредитного договору, як це передбачено п.3.3. вказаного правочину, не направлялось. Відсутні такі докази і у матеріалах справи. Із наведеного суд приходить до висновку, що строк дії спірного договору продовжений на наступні 24 місяці, а саме з 12.04.2016 року по 11.04.2018 рік, а відтак не надання банком у зазначений період обумовленої правочином суми кредитних коштів, свідчить про порушення останнім своїх зобов'язань по Кредитному договору №010/085143/3140/82. У відповідності до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору та відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Як вказує позивач та підтверджується матеріалами справи, остання тривалий час, із 2006р. по 2014р. користувалась послугами банку щодо надання їй кредитних коштів та в силу положень п.3.3 Кредитного договору обґрунтовано розраховувала на продовження строку його дії і в наступні періоди. Таким чином, порушення відповідачем умов укладеного правочину в частині ненадання позивачу кредитних коштів є істотним порушенням вказаного договору, оскільки позивач був позбавлений можливості отримати зазначену суму коштів, на яку він обґрунтовано розраховував. За таких обставин, зважаючи на наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та підставність позовних вимог в частині розірвання Кредитного договору №010/085143/3140/82 від 12.04.2006р., укладеного між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а відтак позов у цій частині підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). У відповідності до ч.2 ст.612 коментованого кодексу, боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. В силу приписів ст.614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Згідно ст. 623 даного нормативно-правового акту, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Отже, за змістом статей 22, 611, 612, 614, 623 ЦК для застосування такого засобу відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та завданими збитками, вина та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. У процесі розгляду справи судом встановлено факт неналежного виконання відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань в частині несвоєчасного надання кредитних коштів у сумі 7 400 грн., чим у свою чергу, позивачу завдано збитків на зазначену суму у виді упущеної вигоди, тобто доходів, які позивач міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене. При цьому позивач неодноразово звертався до відповідача щодо пролонгації дії кредитної лінії на наступний період. Разом з тим, системне тлумачення приписів ст.614 ЦК України, дає підстави стверджувати, що вина особи, яка порушила зобов'язання презюмується, оскільки доведення своєї невинуватості покладається саме на таку особу. В силу приписів ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Водночас, жодних доказів, які б свідчили про відсутність вини банку у порушенні договірного зобов'язання останнім не надано, а судом не здобуто. З огляду на наведене, позовні вимоги [PERSON] про стягнення із Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 7 400 грн. матеріальної шкоди підлягають до задоволення як обґрунтовані та підтверджені зібраними у справі доказами. Що стосується вимоги про стягнення 5 000 грн. моральної шкоди, завданої позивачу як споживачу банківських послуг, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.4 ст.611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором. Як слідує із спірного правочину, відшкодування моральної шкоди умовами даного договору контрагентами не передбачено. У відповідності до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування завданої фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено. У свою чергу, п. 5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», який також поширюється на спірні правовідносини, передбачає право споживача на відшкодування моральної шкоди лише у випадках, коли така шкода заподіяна небезпечною для життя, здоров'я продукцією (послугами). Однак, судом не встановлено, що не продовження терміну користування кредитною лінією могло призвести до ситуації, яка могла стати небезпечною для його життя і здоров'я, а тому підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди у відповідності до вимог передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» в даних спірних правовідносинах відсутні. З огляду на наведене, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., а відтак у цій частині позову [PERSON] слід відмовити. У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial