Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з із позовом до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради № 56-к/тр від 15 січня 2019 року про звільнення [PERSON] з підстав п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінфіну України від 28.06.1993 року №43, ст. 7, ч. 4 ст. 43-1 КЗпП України і переведення [PERSON] Поновити [PERSON] на посаді лікаря-стоматолога -терапевта (за сумісництвом, 0,25 посади) поліклінічного відділення Вінницької центральної районної лікарні Вінницької області.Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь [PERSON] розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 січня 2019 року по день прийняття рішення.Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у сумі 4 610,40 гривень. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь [PERSON] 10 000 гривень моральної шкоди та рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі і в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу допустити до негайного виконання. Заявлені вимоги позивач мотивувалатим, що 20 грудня 2018 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі №127/15947/18 було частково задоволено її позов до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди, визнано незаконним та скасовано наказ Вінницької центральної районної клінічної лікарні від 25.05.2018 року № 290-к/тр «Про звільнення [PERSON] за п.1 ст. 40 КЗпП України»; поновлено [PERSON] на посаді лікаря-стоматолога-терапевта (за сумісництвом, 0,25 посади) поліклінічного відділення Вінницької центральної районної клінічної лікарні Вінницької області; стягнуто з Вінницької центральної районної клінічної лікарні на користь [PERSON] - 8 524,26 грн., середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.06.2018 року по 20.12.2018 року включно; стягнуто з Вінницької центральної районної клінічної лікарні на користь [PERSON] 1 000,00 грн. моральної шкоди; в іншій частині позовних вимог відмовлено. 27.12.2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист в частині поновлення на роботі Позивача та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. 29.12.2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення на роботі. Відповідачем дана заява отримана 03.01.2019 року. 04.01.2019 року Позивач отримала лист №9 за підписом головного лікаря КНП «Вінницька ЦРКА» Вінницької районної ради [PERSON] про поновлення її на роботі з 15.01.2019 року. Не зважаючи на Рішення суду про негайне виконання в частині поновлення на роботі [PERSON] та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, її було поновлено на роботі лише з 15.01.2019 р. А в частині виплати середнього заробітку, рішення суду було виконано 31.01.2019р., лише після звернення до виконавчої служби. В той же день 15.01.2019 року, головним лікарем КНП «Вінницька ЦРКА» Вінницької районної ради [PERSON] було видано вже новий наказ N 56-к/тр про звільнення [PERSON] і переведення [PERSON] Позивач зазначає, що згідно до ч. 1 вищезазначеного наказу [PERSON], лікаря-стоматолога-терапевта поліклінічного відділення, працюючу за сумісництвом, вирішено звільнити з 15.01.2019 року з 0,25 посади на підставі п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінфіну України від 28.06.1993 року № 43, ст. 7, ч. 4 ст. 43-1 КЗпП України, у звязку із переведенням основного працівника [PERSON] на 0,75 посади лікаря-стоматолога-терапевта. Відповідно до п. 2 вищезазначеного наказу, [PERSON] переведено на 0,75 посади лікаря-стоматолога-терапевта поліклінічного відділення з16.01.2019року. Позивач вважає вищезазначений наказ № 56-к/тр від 15.01.2019 року незаконним, таким, що порушує її законні права та інтереси гарантовані їй Конституцією України та законодавством про працю, що й стало підставою для її звернення до суду із даним позовом. Відповідач подав відзив на позов до суду, в якому вказує на безпідставність та не обґрунтованість вказаних позивачем обставин в позовній заяві. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21лютого 2019 року відкрито провадження по справі та визначено, що справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] підтримав заявлені вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача Вінницької центральної районної клінічної лікарні Вінницької області адвокат Палій Т.Г.в судовому засіданнізаперечила проти задоволення позовної заяви у повному обсязі. Зясувавши позиції представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов частково обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини. Наказом Вінницької центральної районної клінічної лікарні від 04.01.2019 року № 45-к/тр «Про поновлення на роботі [PERSON] та виплату середнього заробітку в межах платежу за один місяць»,у зв'язку із реорганізацією Вінницької центральної районної клінічної лікарні, шляхом перетворення 28.12.2018 року в Комунальне некомерційне підприємство «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради, [PERSON] поновлено на посаді лікаря-стоматолога-терапевта (за сумісництвом) на 0,25 посади поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради з 15 січня 2019 року. 15.01.2019 року, Вінницькою центральною районною клінічною лікарнею видано Наказ№56-к/тр «Про звільнення [PERSON] і переведення [PERSON]», котримПозивача, лікаря-стоматолога-терапевта поліклінічного відділення, працюючу за сумісництвом, звільнено15січня 2019 року з 0,25 посади на підставі п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінфіну України від 28.06.1993 року №43, ст..7, ч.4 ст. 43-1 КЗпП України у звязку із переведення основного працівника [PERSON] на 0,75 посади лікаря-стоматолога-терапевта. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що звільнення позивача [PERSON] відбулося з порушенням вимог ст. ст. 40, 42, 43-1,49-2 КЗпП України, а тому слід визнати незаконним та скасувати наказ Вінницької центральної районної клінічної лікарні від 15січня 2019 року №56-к/тр «Про звільнення[PERSON]» за ст. 7, ч.4 ст.43-1 КЗпП України та поновити [PERSON] на посаді лікаря-стоматолога-терапевта (за сумісництвом, 0,25 посади) поліклінічного відділення Вінницької центральної районної клінічної лікарні Вінницької області. Робота за сумісництвом регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, яким визначені додаткові підстави для звільнення з роботи за сумісництвом. Пунктом 8 цього Положення передбачено, що звільнення з роботи за сумісництвом проводиться, зокрема, з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником. Отже, суд приходить до висновку, що ці нормативно-правові акти регулюють питання роботи на умовах сумісництва в державних підприємствах, установах, організаціях. Оскільки Комунальне некомерційне підприємство «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради не є державним підприємством, то до спірних правовідносин Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій (п.8) не може бути застосовано, і прийняття працівника на роботу, який не є сумісником, не могло бути самостійною правовою підставою для звільнення позивача. Враховуючи те, що єдиною підставою звільнення [PERSON] стало прийняття [PERSON] на посаду лікаря-стоматолога-терапевта за основним місцем роботи, таке звільнення не можна визнати законним. Також, судом встановлено, що Наказ №56-к/тр від 15.01.2019 року, а саме абз. 2, містить посилання на те, що, 15.01.2019 року надійшла заява [PERSON] про переведення його на 0,75 посади лікаря-стоматолога-терапевта з 16.01.2019 року. Статтею 43-1 КЗпП України унормовується, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством. Отже, переведення на посаду, та прийняття на посаду, як того вимагає Положення та ст. 43-1 КЗпП України не є тотожним поняттям, а тому також слугує підставою для скасування наказу N56-к/тр від 15.01.2019 року. Відповідно до ст. 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно до ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вирішуючи питання щодо виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2018 року, яким встановлено, що як вбачається з довідки Вінницької центральної районної клінічної лікарні Вінницької області від 18.09.2018 року № 458, середня заробітна плата [PERSON] складає 60,03 грн. Кількість робочих днів за період з 15.01.2019 року до 02.05.2019 року включно, коли [PERSON] перебувала у стані вимушеного прогулу, становило 72 робочих дні. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті, становить 4 322,16 грн. (60,03 грн. на день * 72 робочі дні). Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття237-1КЗпП Українипередбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1КЗпП Україниє факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексупередбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати. Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах«Тома проти Люксембургу» (2001 рік),«Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно яких при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне відшкодувати позивачеві [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень, що є обґрунтованою компенсацією за її незаконне звільнення з КНП «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради, враховуючи лише часткову втрату нею життєвих зв'язків у професійній сфері та необхідність незначних додаткових зусиль для організації свого життя у зв'язку з втратою роботи з огляду на те, що [PERSON] працювала за сумісництвом. Що стосується заявленої вимоги позивача, про стягнення сум понесених витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не вбачає з матеріалів справи підстав для задоволення вимоги щодо стягнення сум понесених витрат на правничу допомогу. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню. При цьому, в силу вимогст. 430 ЦПК України, слід допустити рішення суду до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць (середньомісячної заробітної плати). Також, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача Вінницької центральної районної клінічної лікарні Вінницької області на користь держави 1890,30 грн. судового збору, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial