Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

[PERSON]звернулась до суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства « Часівоярський вогнетривкий комбінат » про відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000 грн., обґрунтовуючи позов тим, що з 22 березня 1951 року по 09 січня 1981 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи, зокрема, в якості причепниці, повару, просівальниці, машиніста-скрепера та звільнена з роботи на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за власним бажанням. 19 квітня 1957 року стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого на робочому місці вона отримала виробничу травму ноги (відкритий перелом гомілки лівої ноги). За наслідками розслідування нещасного випадку роботодавцем (відповідачем) були складений акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом № 92 від 19 квітня 1952 року, відповідно до якого було встановлено факт нещасного випадку на виробництві, який трапився з нею. Уперше втрата працездатності була визначена 29 вересня 1967 року за висновком ВТЕК (довідка серії Яю №056926) безстроково з установленням третьої групи інвалідності; удруге: за висновком МСЕК від 27 січня 2003 року з встановленням 40% стійкої втрати професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково, причиною інвалідності зазначене трудове каліцтво. Стверджує, що у звязку із травмою, яку вона отримала внаслідок нещасного випадку на виробництві, що потягло інвалідність, стало порушення нормальної життєдіяльності, здійснення нею додаткових зусиль для організації свого життя. Тому вважає, що факт спричинення відповідачем їй моральної шкоди наявний, та просить суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я , пов'язаним з трудовим каліцтвом, у сумі 30 000 грн. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. З вказаним рішенням не погодилася [PERSON] та через свого представника - [PERSON] подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову, обґрунтовуючи скаргу тим, що суд першої інстанції помилково зробив висновок про встановлення права позивачки на відшкодування моральної шкоди з 29.09.1967 року а не з 27.01.2003 року, коли їй вперше було встановлено 30% стійкої втрати профпрацездатності. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд не роз'яснив права позивачки на заміну неналежного відповідача на належного, яким у випадку позивачки є саме фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Представник позивачки у судовому засіданні апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав та попросив суд її задовольнити. Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представник третьої особи також проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позивачка [PERSON] у судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідь судді доповідача, представника позивачка, представників відповідача та третьої особи, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог. Судом першої інстанції встановлено, що позивачка з 22 березня 1951 року по 09 січня 1981 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи, зокрема, в якості причепниці, повару, просівальниці, машиніста-скрепера та звільнена з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.7-9). Згідно акту про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом № 92, складеним 19 квітня 1952 рокуЧасов-Ярским рудоуправлением «Главогнеупор», правонаступником якого є Комбінат, о 13 годині 50 хвилин з позивачкою стався нещасний випадок при наступних обставинах: [PERSON] підїжджаючи з навантаженою партією вагонеток на нижні плити, вдалася до забороненого методу роботи, встала лівою ногою на раму вагонетки та вирішила проштовхнути 4 вагонетки, які стояли попереду, одна з яких була забурена, внаслідок чого отримала травму ноги; (а.с.36-38). Уперше втрата працездатності була [PERSON] 29 вересня 1967 року за висновком ВТЕК (довідка серії Яю №056926) безстроково з установленням третьої групи інвалідності; удруге: за висновком МСЕК від 27 січня 2003 року з встановленням 40% стійкої втрати професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково, причиною інвалідності зазначене трудове каліцтво (а.с.12, 46, 47). Відмовляючи у задоволенні позову суд дійшов висновку про відсутність правових підстав на відшкодування позивачці моральної шкоди, позовні вимоги не задоволенню не підлягають як безпідставні та необґрунтовані. З такими висновками суду погодитися неможливе з наступного. Апеляційним судом встановлено, що нещасний випадок на виробництві з [PERSON] стався 19 квітня 1952 року./ а.с.10,36,37/; 29.09.1967 року [PERSON] була визнана інвалідом 3групи безстроково з визначенням причини інвалідності - трудове каліцтво/а.с.47/. 27 січня 2003 року [PERSON]пройшла огляд МСЕК, на якому встановлено вперше 30% втрати працездатності пов'язаної з трудовим каліцтвом, згідно довідки серія 2 - 18 АВ № 079555/ а.с.12/; На обліку у фонді соціального страхування [PERSON] перебуває з 16 січня 2003 року. Відповідно до роз'яснень, які наведені у пп. 1-1.4постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»(зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування,Закону України від23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»(далі - Закон№ 1105-XIV),Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці»(у редакціїЗакону від 21 листопада 2002 року № 229-IV,КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1статті 58 Конституції України. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Станом на 29 вересня 1967 року питання відшкодування підприємствами шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, регулювалося Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з їх роботою, затвердженими постановою Ради Міністрів СРСР від 09 жовтня 1961 року, які відшкодування моральної шкоди не передбачали. Не містив також правового інституту відшкодування моральної шкоди ані КЗпП України, ані Цивільний кодекс УРСР. Таким чином позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства « Часівоярський вогнетривкий комбінат », третя особа відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, не підлягає задоволенню саме з цих підстав. Така позиція узгоджується із судовими рішеннями Верховного Суду України, які є обов'язковими для всіх судів України (стаття 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і відповідає положенню статті 58 Конституції України. Так, за загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову. Також відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Проте відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції неправильно встановив факт того, що уперше втрата працездатності була визначена [PERSON] 29 вересня 1967 року безстроково з установленням третьої групи інвалідності, помилково встановив дату з якої вперше у позивачки виникло право на відшкодування моральної шкоди, а саме 29.09.1967 року та не звернув уваги на те, що при вирішенні питання про право потерпілого на відшкодування моральної шкоди право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК), яка відбулася у [PERSON] 27 січня 2003 року,та незаконно відмовив у позові, обґрунтувуючи також тим, що дія закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинило втрату працездатності», норми якого передбачали можливість відшкодування моральної шкоди відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків набрав чинності з 1 квітня 2001 року і не поширюються на події, що сталися до його прийняття. Такі висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на законі. Апеляційним судом встановлено, що вперше стійка втрата професійної працездатності позивачці [PERSON] була встановлена 27 січня 2003 року, саме з цього часу позивачка має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності». Ушкодження здоров'я, заподіяні [PERSON] під час виконання трудових обов'язків, спричиняють їй моральні та фізичні страждання. Вона отримала каліцтво, частково втратила працездатність і зазнає моральної шкоди. Факт спричинення моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків, встановлено висновками МСЕК. Таким чином, заподіяння моральних страждань [PERSON] є доведеним. Розглядаючи справу по суті заявлених вимог, колегія апеляційного суду прийшла до висновку про те, що з дня отримання нещасного випадку на виробництві, а саме з 19 квітня 1957 року й до дня заявлення позовних вимог відбулися зміни в регулюванні порядку відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я при виконанні трудових обов'язків й право на стягнення моральної шкоди позивачка має, але не від відповідача по справі. Суд першої інстанції у супереч ст.10, 105 ЦПК України не сприяв здійсненню прав позивачки, не обговорив питання про заміну неналежного відповідача на належного, а апеляційний суд позбавлений такого права, відповідно до вимог ЦПК України, тому позовні вимоги задовленню не підлягають. Таке рішення апеляційного суду не порушить законні права позивачки, оскільки вона не позбавлена права звернутися з вказаним позовом до належного відповідача. Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Враховуючи наведене вище, колегія суддів Апеляційного суду Донецької області вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення. Підставами для цього у відповідності п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Outcome: partial