Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою в обґрунтування якої зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 05.04.2002, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2019. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] ., [INFO] . Ведення спільного господарства та сумісне проживання фактично припинено у січні 2018 року. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.05.2019 поділено спільне майно подружжя: визнано квартиру за адресою: [ADDRESS] спільним майном подружжя, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири; визнано автомобіль «TOYOYA FORTUNER», 2008 р.в., н.з. [NUMBER] спільним майном подружжя, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаного автомобіля. Постановою Харківського апеляційного суду від 05.12.2019 рішення місцевого суду про поділ майна в частині визнання права спільної сумісної власності та поділу автомобіля скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину автомобіля відмовлено, оскільки на час вирішення судом спору по суті автомобіль був відчужений [PERSON] за договором купівлі-продажу від 12.03.2019. При цьому під час розгляду справи в суді першої інстанції [PERSON] про продаж автомобіля не повідомив, а в суді апеляційної інстанції не довів, що відчуження спільного автомобіля було здійснено за згодою [PERSON] , таким чином позивач має право на відшкодування половини вартості автомобіля, виходячи з його дійсної вартості на час розгляду справи. Згідно висновку незалежної оцінки вартості майна від 19.12.2019 середня ринкова вартість автомобіля «TOYOYA FORTUNER», 2008 р.в., на час розгляду справи про поділ майна подружжя становить 428702,00 грн. Позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію у розмірі 214351 грн, що становить 1/2 вартості автомобіля «TOYOYA FORTUNER», 2008 р.в., н.з. [NUMBER] , стягнути з відповідача на користь позивача усі понесені судові витрати на правничу допомогу (а.с. 1-6). 20.05.2020 позивачем подано заяву про зміну позовних вимог, в який вона просить стягнути з відповідача грошову компенсацію у розмірі 214400 грн., що становить 1/2 вартості автомобіля «TOYOYA FORTUNER», 2008 р.в., н.з. [NUMBER] , стягнути з відповідача на користь позивача усі понесені судові витрати на правничу допомогу (а.с. 84). В судовому засіданні представник позивача позов з урахуванням зміни позовних вимог підтримала у повному обсязі, послалась на обставини, викладені у позовній заяві та письмових поясненнях (а.с. 105-107), просила позов задовольнити. Представником відповідача 26.03.2020 подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила у позові відмовити, послалась на те, що оцінка автомобіля проведена станом на 25.02.2019, тоді як до суду позивач звернулась у грудні 2019, тобто вартість автомобіля на час розгляду справи в суді не встановлена. Крім того, спірний автомобіль відчужено 12.03.2019 за 186200,00 грн., саме з ця сума має прийматись при визначенні суми стягнення грошової компенсації (а.с. 57-59). В судовому засіданні представник відповідача позов визнала частково, не заперечувала проти стягнення з відповідача половини від суми, за яку фактично був проданий автомобіль відповідно до договору купівлі-продажу. Суд, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини: сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.04.2002, шлюб розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2019, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] ., [INFO] (а.с. 31, 32). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.05.2019 поділено спільне майно подружжя: визнано квартиру за адресою: [ADDRESS] спільним майном подружжя, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири; визнано автомобіль «TOYOYA FORTUNER», 2008 р.в., н.з. [NUMBER] спільним майном подружжя, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаного автомобіля (а.с. 34-36). Постановою Харківського апеляційного суду від 05.12.2019 рішення місцевого суду про поділ майна в частині визнання права спільної сумісної власності, поділу автомобіля, розподілу судових витрат скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину автомобіля відмовлено. При цьому суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про не спростування [PERSON] презумпції спільної сумісної власності подружжя на квартиру та автомобіль, у зв`язку з чим зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки подружжя у праві власності на це майно є рівними. Разом із тим, автомобіль був відчужений [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.03.2009, під час розгляду справи в суді першої інстанції [PERSON] про продаж автомобіля не повідомив, в апеляційній інстанції не довів, що про відчуження спільного автомобіля здійснено за згодою [PERSON] (а.с. 37-41). Згідно копії договору купівлі-продажу транспортного засобу від 12.03.2019, спірний автомобіль [PERSON] продав [PERSON] за 186200 грн (а.с. 38, 60-63). Як вбачається з ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана норма закону свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється співвласником виключно за взаємною згодою. Під час розгляду справи відповідачем не доведено, що відчуження спірного автомобіля відбулось за згодою позивача, відтак висновки місцевого та апеляційної суду, зроблені при розгляді спору про поділ майна подружжя не спростовані, тому суд приходить до переконання, що автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя та відчужений відповідачем без відома та згоди позивача. Згідно висновку незалежної оцінки вартості майна від 19.05.2020 ринкова вартість автомобіля «TOYOYA FORTUNER», 2008 р.в., н.з. [NUMBER] на дату оцінки 18.05.2020 складає 428800 грн. (а.с. 85-96). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вартість спірного автомобілю, встановлена на час розгляду справи, відповідачем не оспорювалась, клопотань про призначення експертизи про встановлення вартості автомобіля на час розгляду справи експертною установою під час розгляду справи не заявлено, відтак, суд визнає належним доказом вартості автомобіля звіт про незалежну оцінку від 19.05.2020, наданий стороною позивача. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Аналогічні висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 607/4701/13-ц, від 09.01.2019 у справі № 643/4589/15-ц, від 03.07.2019 і справі № 554/8023/15-ц. Таким чином позов в частині стягнення з відповідача компенсації у розмірі 214400 грн., що становить 1/2 вартості спірного автомобіля на час розгляду справи в суді підлягає задоволенню. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 141 ЦПК України: позивачем сплачений судовий збір у розмірі 2143,60 грн. при зверненні до суду, які підлягають стягненню з відповідача, проте уточнюючі позовні вимоги, ціна позову збільшилась і позивачем недоплачено 0,40 грн. судового збору, які підлягають стягненню на користь держави. Щодо інших витрат, зокрема витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., позивачем суду не надано належного розрахунок суми судових витрат та доказів на підтвердження їх оплати, тому останні стягненню з відповідача не підлягають через не доведення понесення вказаних витрат позивачем.

Outcome: partial