Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] міської ради, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/5 частку квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON], [INFO], є її бабусею, мамою її батька [PERSON], [INFO], яка померла 18.04.2000 року, а батько помер 23.05.2002 року. Мама позивача [PERSON], [INFO] померла [INFO], батько позивача одружився, переїхав проживати до нової родини та 1961 року позивач проживала разом зі своєю бабусею [PERSON] до її смерті. 22.02.1972 року бабуся отримала квартиру на себе та на позивачку, як члена її родини, ордер був виданий на двох осіб. З часом у 1977 році позивачка вийшла заміж. Для родини квартира була замалою та однокімнатна квартира була обміняна на трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Наймачем квартири був вказаний чоловік позивачки [PERSON], а вони членами його родини. Згодом у позивачки народились діти, які проживали з ними у вказаній квартирі. У 1999 році квартира була приватизована на всіх членів родини, належала по 1/5 частині кожному. Станом на 2012 рік власниками квартири вказані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Чоловік позивачки помер 07.08.2013 року, син [PERSON] помер 24.07.2014 року, після смерті якого вона прийняла спадщину у розмірі його частки 1/5 у вказаній квартирі та фактично позивачу належить 3/5 частки вказаної квартири. 1/5 частка квартири належить синові [PERSON], який проживає разом з позивачем. 1/5 частка квартири, яка належала бабусі позивачки, залишилася зареєстрованою на праві власності на цей час за нею, оскільки після її смерті спадок ніхто не прийняв, батько позивача помер 23.05.2002 року, інших спадкоємців у бабусі не було, а батько спадок не оформлював. Позивачка зазначає, що з моменту смерті бабусі з 18.04.2000 року користується її часткою квартири, фактично з бабусею проживала з 7 років, вона займалась її вихованням. У вказаній квартирі проживає з 1977 року, неодноразово ремонтувала її. Також вказує, що вона постійно, безперервно, відкрито володіє часткою майна (квартири) [PERSON], яка померла 18.04.2000 року. Відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого [PERSON] міська рада проти задоволення позову заперечує, виходячи з того, що позивачем було неправильно обрано спосіб захисту своїх прав, адже спірні правовідносини регулюються нормами матеріального права у сфері спадкування. Зазначає, що інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Вказує, що особи, що мають право на визнання за ними права власності на майно за набувальною давністю, мають бути законними добросовісними володільцями цього майна протягом установленого законом строку; володілець є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі. Посилання позивача на добросовісність, відкритість, давність володіння 1/5 часткою квартири [ADDRESS], яка належала її бабці [PERSON], померлої 18.04.2000 року, та можливість визнання за нею права власності на цю частку квартири за набувальною давністю в порядку, визначеному ст. 344 ЦПК України, є неаргументованими, оскільки позивачу достеменно було відомо хто був власником цього майна, незалежно від давності користування ним. На підставі викладеного представник відповідача просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що нею не порушено право вибору способу захисту своїх цивільних прав згідно зі ст.16 ЦК України. Вказує, що саме можливість предявлення позову до суду про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.15, 16 ЦК України та ч.4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Вважає це єдиним способом вирішити своє питання. Також зазначає, що Законом не передбачено, щоб володілець був добросовісним з умови, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі. Логіка законодавства вказує на те, що володільцю може бути відомий попередній власник, а тому вказане у відзиві в цій частині суперечить діючому законодавству. Третя особа [PERSON] надав до суду письмові пояснення щодо позову, згідно яких позов підтримав у повному обсязі та погоджується з викладеними в позовній заяві обставинами та фактами. В своїх поясненнях посилається на обставини, викладені у позовній заяві та просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлявся, причини неявки суду не повідомив. Третя особа в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності та взаємозвязку, дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. В цьому контексті необхідно зазначити, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~\~гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «[PERSON] проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України\~(диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу\~, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову\~це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні\~це певна річ (обєкт), щодо якої виник спір. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено,\~що у\~1999\~році [PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON] на\~праві спільної\~часткової власності\~(по\~1/5\~частині кожному)\~належала квартира\~№84\~по пр.Перемоги в буд.60-а у м.Харкові, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 25.01.1999 року, реєстраційний №1-99-159084, видане Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету [PERSON] міської ради (а.с. 29). Станом на час розгляду справи [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 3/5 частини квартири №84 по пр.Перемоги в буд.60-а у м.Харкові, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 25.01.1999 року, реєстраційний №1-99-159084, видане Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету [PERSON] міської ради, копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.11.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Десятої харківської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №3-1123, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №73868488 від 24.11.2016 року; копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.07.2014р., посвідченого приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області та зареєстрованого в реєстрі за №648, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №24146622 від 11.07.2014 року (а.с. 15, 16, 18, 19, 29). Згідно даних свідоцтва про смерть серія І-ВЛ №224886, виданого [PERSON] міським відділом реєстрації актів громадянського стану 18.04.2000 року, [PERSON] померла 18.04.2000 року, про що зроблено відповідний запис за №1251, після смерті якої відкрилась спадщина на 1/5 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 8). Померла [PERSON] приходилася бабусею позивачки [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ЯИ№166153 від 09.07.1953 року, копією свідоцтва про одруження серії І-ВЛ №446953 від 22.07.1977 року, копією ордера №00779 від 22.02.1972 року, копією ордера №3879 від 07.07.1981 року (а.с. 11, 13). Батько позивачки\~[PERSON] помер\~23.05.2002\~року,\~мати [PERSON] померла 01.01.1961 року, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть серії 1-ВЛ №340141 від 23.05.2002 року та серії ІІІ-ЯР №419816 від 02.01.1961 року (а.с. 9, 10). Листом №2454/02-14 від 12.10.2016 року Десята харківська державна нотаріальна контора повідомила позивачку про неможливість останньої бути спадкоємицею [PERSON], оскільки батько [PERSON] помер 23.05.2002 року та не прийняв спадщину після матері [PERSON] Позивачка, як онука могла би бути спадкоємцем, якщо би її батько помер раніше своєї матері [PERSON] Оскільки він помер після її смерті, позивачка не може бути спадкоємицею [PERSON] Також вказаним листом позивачці запропоновано звернутися до суду для встановлення права власності на частку квартири 84 в місті Харкові пр.Перемоги 60-А після померлої 18.04.2000 року [PERSON]І (а.с. 26). З пояснень позивачки та письмових пояснень третьої особи [PERSON] встановлено, що позивач [PERSON] більш, ніж 10 років постійно проживає у [INFO], що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї та прописку від 23.02.2018 року №372/397, довідкою №371/396 від 23.02.2018 року, наданою дільницею №1 КП «Жилкомсервіс» (а.с. 20, 21, 143-146). Також встановлено, що з 18.04.2000 року позивач постійно, відкрито, безперервно користується часткою, що належала померлій [PERSON], сплачує комунальні послуги. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У Цивільному кодексі України\~набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Згідно ст.344 ЦК України, підставами для набуття права власності на майно за набувальною давністю, є добросовісне заволодіння особою чужим майном і відкрите, безперервне володіння нерухомим майном протягом десяти років. Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2001 року. Таким чином, інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність законного об'єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Відсутність однієї із них виключає можливість для позитивного вирішення справи. При цьому, дана стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Зокрема, володіння має бути добросовісним, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Крім того, володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, та безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років). Законний об'єкт володіння означає, що річ, якою володіє особа (особи), не виключений з цивільного обороту та не обмежений в цьому. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (статті 5 ЦК). При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати зокрема, таке: 1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; 3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є ( ч.2 ст.344 ЦК України). Право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей обєкт третіми особами за набувальною давністю. До набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають права на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Отже, давнісний володілець має право на захист свого володіння. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.\~\~ Так, відповідно до змісту\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»\~ зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно із Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~\~є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим\~джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини визначив, що оскільки призначенням Конвенції є захищати реальні права людини, а не ілюзорні, справедливий баланс між різними інтересами, що розглядаються, може бути порушено не тільки тоді, коли відсутні положення для захисту гарантованих прав, а й коли їх не дотримуються належним чином (пункти 56 та 61 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «[PERSON] проти Іспанії», заява № 4143/02). В рішенні Європейського суду з прав людини «Проніна проти України» в пп.25,26 Європейський суд, визнаючи порушення вимог ч.1 ст.6 Конвенції зазначив, що національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позов заявниці з точки зору доводів заявниці щодо порушення вимог Конституції України попри пряме посилання у кожній судовій інстанції, хоча ці доводи були специфічними, доречними та важливими. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК). Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, враховуючи розяснення, що викладені в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових справ», суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] міської ради, третя особа [PERSON] про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю. На підставі викладеного та

Outcome: approved