Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON], Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради про визнання відповідача та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач та треті особи - [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.11.2007 року є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Відповідач проживала у квартирі позивача, була зареєстрована у ній разом зі своїм неповнолітнім сином - [PERSON]. Відповідач разом із сином виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації, вже тривалий час не проживає у зазначеній квартирі та не сплачує комунальні платежі. На даний час позивач зі своєю сім'єю проживає у належній їм квартирі, сплачує зайві комунальні платежі та не може вільно розпоряджатись своїм майном. В добровільному порядку відповідач з сином з реєстраційного обліку не знімаються, у зв'язку з чим позивач звернулася з даним позовом до суду. Учасники справи, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Відповідач надіслала до суду телеграму, у якій вказала, що про дату слухання справи №428/13544/17 повідомлені, позовні вимоги [PERSON] визнає у повному обсязі. Причини неявки третіх осіб - [PERSON], [PERSON] суду не відомі. Представник третьої особи - [PERSON] надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечувала з огляду на висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради №728 від 06.02.2018 року. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В силу ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. При цьому відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. У відповідності до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності [PERSON] - 1/3 частки, [PERSON] - 1/3 частки, [PERSON] - 1/3 частки, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 28.11.2007 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськради; право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровано у комунальному підприємстві «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» 04.01.2008 року за № 21656958. [PERSON], [INFO], набув громадянство Російської Федерації, про що свідчить штамп на звороті свідоцтва про народження. З копії свідоцтва про реєстрацію за місцем проживання [NUMBER] від 17.12.2015 року вбачається, що [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. З копії домової книги для прописки громадян, що проживають [ADDRESS] вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Згідно довідки № 1685, виданої 19.09.2017 року адміністрацією міського поселення міста Бобров Бобровського муніципального району Воронезької області, [PERSON], [INFO] дійсно проживає в [ADDRESS], разом зареєстровані: [PERSON], [INFO] - чоловік, [PERSON], [INFO] - син, [PERSON], [INFO] - дочка. Аналізуючи викладене вбачається, що у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], відповідач разом з дитиною не мешкають вже тривалий час. Наміру проживати у вказаній квартирі відповідач не має, перешкод у користуванні квартирою позивач не чинить. Разом з тим, ч. 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній [PERSON] у спірній квартирі не мешкає. Залишення неповнолітнього зареєстрованим в спірній квартирі суперечило б ст. 9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Відповідно до ст. 1 та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Проте, згідно висновку Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради №728 від 08.02.2018 року з метою захисту житлових прав неповнолітньої дитини, Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради вважає недоцільним позбавлення права користування житлом, розташованим за адресою: [ADDRESS], неповнолітнього [PERSON], [INFO]. У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд звертає увагу на те, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради взагалі не обґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив під час складання висновку. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку. Крім того, суд зазначає, що ні Конституція України, ні Конвенція про права дитини, ні Цивільний кодекс України (зокрема, статті 405, 406 вказаного Кодексу), ні Сімейний кодекс України, ні Житловий кодекс УРСР, ні Закон України «Про охорону дитинства», ні Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сім'ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном (сервітутом) і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 405 або 406 ЦК незалежно від віку особи. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач разом з сином беруть участь в оплаті витрат на комунальні послуги, з вимогами про вселення до спірної квартири не зверталися та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а навпаки відповідачем на адресу суду було надіслано телеграму, у якій вказано, що про дату слухання справи №428/13544/17 відповідач повідомлена та позовні вимоги [PERSON] визнає у повному обсязі. У відповідності до ч 1 ст. 82 ЦПК України обставини, що визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, та враховуючи визнання відповідачем позову, а також те, що неповнолітня дитина мешкає разом з відповідачем, яка за власним бажанням не проживає у спірній квартирі вже тривалий час, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог та необхідність їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved