Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Київської міської психоневрологічної лікарні №2 (далі - КМПНЛ №2), Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві (далі - ГУ ДКС України в м. Києві) про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує наступним. Як зазначає позивач, після вбивства її доньки у 2006 році психіатри Деснянського району м. Києва, які знаходяться по вул. Миропільській, 8, надали довідку на запит опікунської ради Дніпровського району м. Києва про те, що вона перебуває на обліку у лікаря психіатра. Часом пізніше ці лікарі психіатри з КМПНЛ №2 по вулиці Миропільська, 8 видали їй довідку про те, що вона може бути опікуном і на обліку у них не перебуває. Після цього позивач дізналася, що ця довідка яку надали психіатри з КМПНЛ №2 опікунській раді була зачитана на телекамери телеканалу НТН і ТРК в присутності її онуків сиріт і в присутності великої кількості людей. Так позивач зіштовхнулась з повним непорозумінням і зверхнім ставленням працівників КМПНЛ №2, які знаходяться по вул. Миропільська, 8 в м. Києві., що принизило її честь і гідність та порушило її конституційні права. В той момент позивачу було дуже соромно, вона почувалась приниженою і пригніченою. Ці почуття й до сьогодні не покидають позивача, адже це була особиста образа, але працівники КМПНЛ № 2 навіть не попросили вибачення. Таким чином, позивачу завдана моральна шкода неправомірними діями працівниками КМПНЛ №2, які знаходяться по вул. Миропільська, 8 в м. Києві. Моральну шкоду позивач оцінює в 1000000 грн. З огляду на викладене, позивач вимушена була звернутись до суду з даною позовною заявою, відповідно до позовних вимог якої просить суд стягнути за рахунок Державного бюджету України (Державне казначейство України) на користь [PERSON] завдану КМПНЛ №2, яка знаходиться за адресою: 02191, м. Київ, вул. Миропільська, 8, моральну (немайнову) шкоду у розмірі 1000000 грн. (один мільйон гривень). В матеріалах справи містяться письмові заперечення відповідача КМПНЛ №2 в особі головного лікаря [PERSON], які обґрунтовані наступним. Позивач [PERSON] знаходиться під наглядом лікаря-психіатра КМПНЛ №2 з 1978 року. В поведінці [PERSON] відмічались протиправні дії, у зв'язку з чим вона перебувала під наглядом як соціально-небезпечна хвора. [PERSON] проходила лікування в КМКПНЛ №1 в 1978, 1985, 1986, 1988, 1989 роках, що підтверджується відповідними виписками з історії хвороби. [PERSON] встановлено діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервно-прогредієнтний перебіг, апатико-дисоціативний дефект». В 1985 році, у зв'язку з психічним захворюванням, [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності. 17.08.2009 року від завідувача диспансерним відділенням №1 КМПНЛ №2 [PERSON] поступила доповідна записка, в якій було доведено до відома головного лікаря КМПНЛ №2 [PERSON] про те, що з її кабінету зникла медична карта [PERSON] після її чергового візиту з метою оформлення висновку про можливість виконання нею обов'язків опікуна. 18.08.2009 року, у зв'язку з необхідністю відновлення медичної карти амбулаторного хворого, за підписом заступника головного лікаря [PERSON] направлено запит до КМКПНЛ №1 щодо надання інформації про обстеження та лікування в КМКПНЛ №1 та РКПЦ [PERSON] Позивач неодноразово зверталась з письмовими заявами до КМПНЛ №2 з приводу видачі висновку про те, що вона може бути опікуном. На всі її звернення працівники лікарні повідомляли їй про те, що відповідно до п. 3.2 Правил опіки та піклування від 26.05.1999 року №34/166/131/88 [PERSON] не може бути опікуном. Як зазначає представник КМПНЛ №2, дійсно в 2007 році помилково було видано висновок [PERSON] про те, що вона може бути опікуном, однак, на оригіналі даного висновку лікарем-психіатром [PERSON] зроблено напис «видано помилково». Щодо твердження позивача, що довідка була зачитана на телекамери телеканалів НТН та ТРК представник відповідача повідомив, що КМПНЛ №2 не відомо коли, яким чином, за яких обставин, ким була зачитана довідка та чи взагалі вона була зачитана. Крім того, представник відповідача зазначає, що твердження позивача про завдання моральної шкоди не підтверджено жодним належним і допустимим доказом. З огляду на викладене, відповідач КМПНЛ №2 в особі головного лікаря [PERSON] просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. В матеріалах справи містяться письмові заперечення представника відповідача ГУ ДКС України в м. Києві з наступним обґрунтуванням. Відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, КМПНЛ №2 (код ЄДРПОУ 01993992), за своєю організаційно-правовою формою є комунальною організацією (установою, закладом) та засновником даної юридичної особи є Департамент охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Враховуючи те, що КМПНЛ №2 є комунальним закладом та не є органом державної влади (місцевого самоврядування), вимогу позивача щодо стягнення з Державного бюджету України моральної шкоди моральної шкоди в розмірі 1000000 грн. представник ГУ ДКС України в м. Києві вважає безпідставною та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], представника відповідача КМПНЛ №2 - Цубери А.І., надані в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Як вбачається з відповіді КМПНЛ №2 від 25.11.2016 року №2044 на адвокатські запити від 19.11.2016 року, [PERSON], [INFO], перебуває під наглядом лікаря-психіатра з 1978 року з приводу хронічного психічного розладу. З копій виписок з історії хвороби №№4025, 9853, 776, 1593, 98 вбачається, що позивач [PERSON] проходила лікування в КМКПНЛ №1 в 1978, 1985, 1986, 1988, 1989 роках. [PERSON] встановлено діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервно-прогредієнтний перебіг, апатико-дисоціативний дефект» (а.с. 32, 31, 30, 33, 29). Так дійсно, 26.02.2007 року позивачу [PERSON] було надано висновок про стан здоров'я громадянина, що бажає бути призначеним опікуном дитини, відповідно до якого, зокрема, на підставі результатів огляду, проведеного лікарем-психіатром КМПНЛ №2, встановлено, що [PERSON] може бути опікуном. Дана обставина визнана сторонами та не оспорюється, однак, як зазначив представник відповідача КМПНЛ №2, на оригіналі вищевказаного висновку лікарем-психіатром КМПНЛ №2 [PERSON] зроблено напис «видано помилково». Як вбачається з відповіді КМПНЛ №2 від 21.12.2010 року №1923 року, наданої на запит Дніпровського районного суду м. Києва, [PERSON] перебуває під наглядом лікаря-психіатра з жовтня 1978 року. Раніше [PERSON] перебувала під диспансерним наглядом за прізвищем [PERSON] (прізвище змінено в 1989 році на підставі свідоцтва про зміну ПІБ [NUMBER] відділу РАЦС Дарницького РВК). Вперше позивач звернулась на прийом до психіатра 17.10.1978 року. Проходила стаціонарне лікування: 1. З 29.04.1978 року по 03.06.1978 року в ПНЛ №1 (історія хвороби №4025), діагноз: «Реакція протесту психопатичної особистості збуджуючого кругу»; 2. З 14.08.1985 року по 02.07.1985 року в ПНЛ №1 (історія хвороби №9853), діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма»; 3. З 23.05.1986 року по 01.08.1986 року в ПНЛ №2 (історія хвороби №776), діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма»; 4. З 15.09.1987 року по 12.10.1987 року лікувалась на денному стаціонарі №1 ПНЛ №2, діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма»; 5. З 28.06.1988 року по 30.08.1988 року в ПНЛ №2 (історія хвороби №15930, діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма»; 6. З 10.01.1989 року по 03.02.1989 року в ПНЛ №2 (історія хвороби №98), діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма»; 23.05.1990 року [PERSON] була оглянута консиліумом лікарів і підтверджений діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма». 17.08.2009 року під час візиту [PERSON] з кабінету завідуючої зникла амбулаторна карта хворої. Дані були відновлені за матеріалами архівних документів (а.с. 59). З відповіді КМПНЛ №2 від 21.09.2016 року №1661, наданої на запит №18683/125/48/03-2016 від 13.09.2016 року, вбачається, що за фактом зникнення амбулаторної карти [PERSON] адміністрація лікарні до правоохоронних органів не зверталась (а.с. 50). Відповідно до копії витягу з кримінального провадження №12016100020011851, 20.10.2016 року слідчим Дарницького УП ГУНП у м. Києві Танасійчуком О.В. були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] про те, що службові особи КМПНЛ №2, що за адресою: вул. Миропільська, 8, м. Київ, через неналежне виконання своїх службових обов'язків, через несумлінне ставлення до них втратили амбулаторну карту на ім'я [PERSON] (а.с. 51). Згідно з копією відповіді ТМО «Психіатрія» №1-01/2059 від 20.10.2015 року на запит [PERSON] за вх. №2129 від 19.10.2015 року адміністрація ТМО «Психіатрія» повідомила позивача, що згідно Наказу Головного архівного управління при КМУкраїни №41 від 20.07.1998 року термін зберігання медичних карт стаціонарного хворого (історій хвороб) складає 25 років. Медична документація за період часу до 1985 року (включно) знищена згідно «Акту про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду» №1 від 18.02.2013 року. За період з 1986 року по 20.10.2015 року інформація про медичну документацію, створену в закладі щодо позивача, відсутня (а.с. 54). З відповіді КМКПНЛ №1 №201/214 від 290208 на №326 від 200208 вбачається, що згідно перевірки меддокументації та архівних даних за 1984-1989 рр. [PERSON] в даній лікарні не значиться (а.с. 58). Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000000 грн. за рахунок Державного бюджету України позивач обґрунтовувала тим, що після вбивства її доньки у 2006 році психіатри Деснянського району м. Києва, які знаходяться по вул. Миропільській, 8, надали довідку на запит опікунської ради Дніпровського району м. Києва про те, що вона перебуває на обліку у лікаря психіатра. Часом пізніше ці лікарі психіатри з КМПНЛ №2 по вулиці Миропільська, 8 видали їй довідку про те, що вона може бути опікуном і на обліку у них не перебуває. Після цього позивач дізналася, що ця довідка, яку надали психіатри з КМПНЛ №2 опікунській раді була зачитана на телекамери телеканалу НТН і ТРК в присутності її онуків сиріт і в присутності великої кількості людей. На думку позивача, вищевказаними діями КМПНЛ №2 їй було спричинено моральну шкоду, яка полягає у зверхньому ставленні працівників КМПНЛ №2 до неї, що принизило її честь та гідність, порушило її конституційні права. Позивач вказує на те, що в той момент їй було дуже соромно, вона почувала себе приниженою і пригніченою. Після цього випадку погіршився стан здоров'я позивача, її часто хвилюють головні болі, підвищений артеріальний тиск, погіршилось самопочуття загалом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з вимогами ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обовґязок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що твердження, викладені стороною позивача у позовній заяві щодо спричинення їй моральної шкоди внаслідок дій/бездіяльності КМПНЛ №2, не знайшли свого підтвердження в наявних у матеріалах справи доказах. В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що довідка, видана КМПНЛ №2 про те, що позивач [PERSON] перебуває на обліку лікаря-психіатра, була зачитана на телекамери телеканалів НТН і ТРК в присутності її онуків і великої кількості людей. Також стороною позивача не надано доказів в обґрунтування заподіяння [PERSON] моральних страждань внаслідок дій/бездіяльності відповідача КПНЛ №2. Крім того, заявлені позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України суд вважає безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органі. Згідно зі ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Оскільки відповідач КМПНЛ №2 є комунальним закладом охорони здоров'я, підпорядкованим Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та не являється органом державної влади (органом місцевого самоврядування), вимоги позивача про стягнення за рахунок Державного бюджету України моральної шкоди суд вважає необґрунтованими та безпідставними. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed