Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ДП «Центр Науково-Технічного супроводу дорожніх робіт та сертифікації дорожньої продукції» про стягнення заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. З 16 січня 2009 року [PERSON], працювала в ДП «Дорцентр» в «Південно-східному представництві» м. Запоріжжя, на посаді інженера І категорії. Наказом № 153-к від 18.08.2014 року була звільнена за угодою сторін. Це підтверджується відповідним записом в трудовій книжці та наказом про звільнення. При звільнені позивачу не була виплачена заборгованість по премії за 2013 рік у розмірі 5757,79 грн. Наявність заборгованості по премії за 2013 рік, відстежується у розрахункових листках за період з січня 2014 року по липень 2014 року. В розрахунковому листі за серпень 2014 року, який був надано тільки 09 вересня 2014 року, вона по невідомим причинам не вказана, тому розрахунки були підраховані позивачем самостійно. Станом на день звернення до суду із даною позивною заявою відповідач не виплатив належних їй коштів. У зв'язку із викладеним просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по премії у розмірі 5757,79 грн., суму середнього заробітку за час затримки з виплатою заробітної плати у розмірі 20769 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. В судове засідання позивач не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно, у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку вищевикладеним, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача та відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З 16 січня 2009 року [PERSON], працювала в ДП «Дорцентр» в «Південно-східному представництві» м. Запоріжжя, на посаді інженера І категорії. Наказом № 153-к від 18.08.2014 року була звільнена за угодою сторін, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці та наказом про звільнення. Борг за підприємством на кінець грудня 2013 року по виплаті заробітної плати складає 8273,57 грн., на кінець січня 2014 року - 8274,85 грн., на кінець лютого 2014 року - 9764,95 грн., на кінець березня 2014 року - 8807,03 грн., на кінець квітня 2014 року - 9835,54 грн., на кінець травня 2014 року - 8385,98 грн., на кінець червня 2014 року - 10088,96 грн., на кінець липня 2014 року - 10584,26 грн., на кінець серпня 2014 року - 7231,99 грн., що підтверджується розрахунковими листами (а.с. 11-15). При звільнені [PERSON] не була виплачена заборгованість по премії за 2013 року, згідно Колективного договору та додатку № 14. Наявність заборгованості по премії за 2013 рік, відстежується у розрахункових листках однак зазначена заборгованість в них не зазначена. Відповідно до розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, який наданий [PERSON], середній заробіток останньої складає 20769 грн. Згідно розрахунку ДП «Центр Науково-Технічного супроводу дорожніх робіт та сертифікації дорожньої продукції» середній заробіток [PERSON] з серпня 2014 року по травень 2015 рік складає 23541,12 грн. також виплачена премія за 2013 рік. Згідно з ч.4 ст.43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За правилами ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутись із заявою для вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 013 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з п.21 зазначеної Постанови Пленуму Верховного суду України, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року. Відповідно до абз. 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» при обчисленні середньої заробітної плати за останні та місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. З огляду на вище викладене, суд вважає, що заявлений позов в частині стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі підлягає частковому задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за звернення потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Стаття 23 ЦК України встановлює, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом . Право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, передбачено ст. 237-1 КЗпП, згідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 5000 грн. обґрунтовуючи це тим, що дії роботодавця щодо невиплати заробітної плати у період її роботи на підприємстві, не проведення із нею розрахунків при звільненні поставили позивача у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування останньої та членів її сім'ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану. Таким чином суд приходить до висновку, що несвоєчасність розрахунку по заробітній платі з боку відповідача з позивачем завдало останній моральної шкоди, яку суд визначив у розмірі 500 грн. з урахуванням вимог розумності та справедливості. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України, у разі задоволення позову позивача, який звільнений від сплати судового збору при подачі позову про стягнення заробітної плати, цей судовий збір підлягає стягненню у дохід держави з відповідача.

Outcome: partial