Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб. 24 червня 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Встановлено, що позивач [PERSON] звернулась до суду і просить розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем [PERSON] 01.03.1986 року. Вимоги обґрунтовані тим, що з 2012 року проживають окремо, сімейне життя з відповідачем не склалося по причині несумісності характерів. Фактично шлюбні відносини з 2017 року повністю припинені. Спір про майно буде вирішуватись окремо, неповнолітніх дітей від шлюбу не мають. В судове засідання позивач не з`явилась, подала заяву якою вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач подав заяву про визнання позову та просив шлюб розірвати. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою всіх учасників справи. У відповідності до положень ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання відповідачем позову. Суд дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного. Сторони зареєстрували шлюб 01.03.1986 року відділом ЗАГС Славянського міськвиконкому, актовий запис про шлюб № 186. Від спільного життя неповнолітніх дітей не мають. Фактично шлюбні відносини припинені, тривалий час живуть окремо та своїми інтересами. Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами сімейних відносин не існує. Відповідно до ст..110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст..112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст..113 Сімейного кодексу України особа яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З часу припинення шлюбних відносин, окремого проживання та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. Кожна з сторін не вважає можливим збереження сім`ї. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, права дітей, тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, то згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Враховуючи приписи ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачем у розмірі 384.20 грн., покладається на відповідача з урахуванням приписів ч. 1 ст. 142 ЦПК України. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, вирішення питання про те, яким прізвищем іменуватися після розірвання шлюбу є виключним правом того, хто у зв?язку із шлюбом змінив своє прізвище, тому вимога позивача залишити прізвище відповідає вимогам закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved