Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], Житлово-будівельного кооперативу №1 про визнання в порядку спадкування права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], Житлово-будівельного кооперативу №1 про визнання права власності на 1/3 частину зазначеної квартири в порядку спадкування. [PERSON] також звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частину вказаної квартири. Справи за даними позовами були обєднані в одну ухвалою Бахмацького районного суду. Оскаржуваним рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 20 травня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, а позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] повністю. Визнано за кожним з них право власності на 1/3 частину спірної квартири. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати дане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позов задовольнити повністю. Посилається на незаконність та необґрунтованість даного рішення, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. На думку [PERSON] суд помилково дійшов висновку про те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки матеріалами справи підтверджується, що пайові внески частково сплачувались у період її шлюбу з покійним чоловіком, а решта повернута його колишній дружині також в період шлюбу з [PERSON], в результаті чого вона як дружина члена кооперативу набула права на 1/2 частку у праві власності на квартиру, а як спадкоємиця на 1/6 частку, а всього має право на 2/3 частки вказаної нерухомості. Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON] та її представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню. Судом встановлено, що з 26.02.1983 року [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON]. Останній помер 27.09.2014 року (а.с. 3-4), заповіту не залишив (а.с.24). Покійний [PERSON] з 1980 року був членом житлово-будівельного кооперативу та отримав в користування квартиру [ADDRESS]. Відповідно до наданих ЖБК №1 довідок (а.с. 9) пайові внески за дану квартиру внесені в повному обсязі 24.04.1991 року в сумі 5765 руб. 67 коп. Рішенням Народного суду Бахмацького району від 13 липня 1982 року у справі про поділ спільного майна подружжя встановлено, що 2846 руб.26 коп. внесені [PERSON] в період попереднього шлюбу, 700 руб. з яких складає борг батькам. Вказаним рішенням стягнуто з [PERSON] на користь колишньої дружини [PERSON] 1073 руб. 13 коп. в порядку поділу паю (а.с.162). [PERSON] та [PERSON] є відповідно матірю та сином покійного [PERSON], тобто разом з дружиною [PERSON] є спадкоємцями за законом першої черги згідно ст. 1261 ЦК України. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення від 20 травня 2016 року, виходив з того, що дана квартира не була повністю придбана за рахунок спільних коштів члена ЖБК [PERSON] та члена його сімї - його дружини [PERSON], а тому дану квартиру не можливо віднести до спільної сумісної власності подружжя. З таким висновком не погоджується апеляційний суд, зважаючи на наступне. Відповідно до Закону УРСР «Про власність» в редакції від 07.02.1991 року, яка діяла на час повної виплати пайових внесків, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно (ч.1 ст. 15 Закону). Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності (ст. 16 Закону). Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними (ч.1 ст. 17 Закону). Згідно положень ст. 384 ЦК України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає її власником. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України 1969 року, який діяв на час набуття права власності на спірну квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічні норми містить і чинний Сімейний кодекс України(ст. 61, 63), які також підлягають застосуванню, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] тривав до 2014 року, право спільної сумісної власності не припинялось. Отже, враховуючи, що кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю за рахунок спільних коштів члена кооперативу та членів його сімї, а покійним [PERSON] частина пайових внесків буда сплачено до укладення шлюбу з [PERSON], то підлягає визнанню спільною сумісною власністю лише та частина майна, яка відповідає частині спільно сплачених у шлюбі коштів. Виходячи з системного аналізу зазначених правових норм, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції дано невірну оцінку фактичним обставинам справи та невірно застосовано норми матеріального права в частині визнання майна спільною сумісною власністю. Як вбачається з рішення Народного суду Бахмацького району від 13 липня 1982 року (а. с. 162-163), покійний [PERSON]І та його колишня дружина [PERSON] внесли 2846 руб. 26 коп. пойового внеску, з яких 1073 руб. 13 коп. припадало на частку [PERSON], а 700 руб. були отримані в борг від батьків [PERSON] Даним рішенням суду квартира залишена за [PERSON] та на нього покладено обовязок виплатити [PERSON] її частку. Доводи апеляційної скарги про те, що згадані 1073 руб.13 коп. та 700 руб. були сплачені в період другого шлюбу [PERSON] та [PERSON] за їх спільні кошти, не підтверджуються матеріалами справи. Таким чином, особистий пайовий внесок [PERSON], сплачений до шлюбу з [PERSON], складає 2846 руб. 26 коп., або 49,37% від вартості квартири. Суд визнає, що решта 2919 руб.41 коп. (5765,67 руб.-2846,26 руб.) були внесені спільно [PERSON]І та [PERSON] в період шлюбу та є їхньою спільною сумісною власністю. Отже, частка позивача [PERSON] складає половину 1459,71 руб. (25,32%), а частка [PERSON] складає 2846,26 руб.+1459,71 руб.=4305,97 руб. (74,68%). Відповідно до ч.1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За приписами ч.1 ст. 1261 у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, належну спадкодавцеві [PERSON] частку в праві власності на спірну квартиру дружина спадкодавця [PERSON], мати спадкодавця [PERSON], та син спадкодавця [PERSON] успадковують порівну: 4305,97 руб. : 3=1435,32 руб. (по 24,9 %). До частки [PERSON] необхідно додати її частку у праві спільної сумісної власності подружжя: 1435,32 руб. (24,9 %)+ 1459,71 руб. (25,32%) = 2895,03 руб., або 50,2%. Отже, частка [PERSON] складає 50,2%, [PERSON] 24,9%, [PERSON] 24,9 %. Загалом частки в праві власності слід розподілити наступним чином: за [PERSON] визнати право власності на 1/2, а за [PERSON] та [PERSON]М кожному по 1/4 частини спірної квартири. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвали нового рішення. Зважаючи на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 20 травня 2016 року скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовів.

Outcome: partial