Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення на її користь з відповідача 1097 гривень суми боргу за договором позики, 1000 гривень завданої моральної шкоди, 179 гривень судових витрат та 800 гривень витрат на правову допомогу. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, 02.02.2011 року відповідач позичила в неї вказану суму грошей з кінцевим строком повернення 15.02.2011 року, про що надала відповідну розписку, однак взяті на себе зобов'язання [PERSON] належним чином не виконала, внаслідок чого позивач просить стягнути з відповідача 1097 гривень суми боргу за договором позики, 1000 гривень завданої моральної шкоди, 179 гривень судових витрат та 800 гривень витрат на правову допомогу. 03.03.2014 року від позивача надійшла заява про залишення позовної вимоги в частині стягнення моральної шкоди без розгляду та заявила клопотання про розгляд справи у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явилась, подала відповідне клопотання про розгляд справи у її відсутність, позов визнала часткового, в частині стягнення моральної шкоди позов не визнала. Дослідивши надані письмові докази та розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог, суд достовірно встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини: 02.02.2011 року [PERSON] взяла у [PERSON] безвідсотковий борг у розмірі 1097 грн. із кінцевою датою повернення 15.02.2011 року. На підтвердження укладеного між позивачем та відповідачем договору [PERSON] написала боргову розписку про отримання у гр. [PERSON] боргу в розмірі 1097 грн. З дослідженої в судовому засіданні копії боргової розписки вбачається наступне: «Я , [PERSON] повинна [PERSON] 1097 грн. (тисяча дев'яносто сім гривень). Зобов'язуюсь повернути до 15 лютого 2011 року» /а.с. 5/. Відповідно до Договору про надання юридичних послуг від 31.03.2011 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] та представленого чеку від 31.03.2011 року позивачка витратила на правову допомогу 800 грн., яка складається з : складання позову - 200 грн., консультації - 100 грн., представництва за довіреністю - 500 грн. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки факт укладання 02.02.2011 року між позивачем та відповідачем договору позики, зі строком повернення 15.02.2011 року грошових коштів, та факт написання боргової розписки визнано позивачем та відповідачкою [PERSON], суд вважає їх достовірними, та такими, що не підлягають доказуванню. Як зазначено у ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 3 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У ст. 545 ЦК України зазначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Як зазначено у ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що до теперішнього часу відповідач позику не повернула, чим порушила вимоги ч. 1 ст. 1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. На підставі викладеного суд вважає позов [PERSON] про стягнення на її користь з [PERSON] суму боргу у розмірі 1097 гривень, які надавались останній 02.02.2011 року у борг, та судові витрати у розмірі 171 грн., всього 1268 гривень обґрунтованим та підлягаючим задоволенню. Згідно зі ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: 1) витрати на інформаційно-технічне забезпечення; 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При цьому ст. 84 ЦПК України передбачає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» набрав чинності 1 січня 2012 року. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. До набрання чинності даним законом вказані правовідносини були врегульовані Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», яка містила аналогічні положення. При звернені до суду [PERSON] було загалом сплачено 171 гривні судового збору, що складається з 51 грн. державного мита, що підтверджується відповідною квитанцією /а.с. 3, та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи /а.с. 3/ і ці суми підлягають стягненню на її користь з [PERSON]. Доводи позивача щодо понесення нею витрат на правову допомогу частково підтверджуються наданими доказами, які суд визнає належними та допустимими, а саме копію товарного чеку від 31.03.2011 року на суму 800 гривень /а.с. 8/. Судом встановлено, що розмір наданих [PERSON] послуг правової допомоги, її представником обчислено, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2010 рік» та Законом України «Про державний бюджет України на 2011 рік» та у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» вартість однієї години ним визначена у розмірі 200 гривень. Згідно з наданим розрахунком на надання правової консультації складання позовної заяви та складання уточнених позовних заяв, представництво за договором представником оцінено в 800 гривень. Таким чином, виходячи з встановленої судом тривалості надання представником позивача послуг з правової допомоги, розмір належних до стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу становить: консультація (тривалістю - 30 хв.) - 100 грн., складання позовної заяви (тривалістю 1 година) - 200 грн., представництво за довіреністю - 500 грн., що загалом склало 800 грн., і саме ця сума підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] в якості витрат на правову допомогу. В межах заявлених вимог суд визнає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з заявлених позивачем до стягнення суми боргу та витрат на правову допомогу із присудженням в повному обсязі понесених судових витрат.

Outcome: partial