Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання їх спільної дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня пред`явлення позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що з грудня 2010 року проживала в незареєстровану шлюбі з відповідачем, [PERSON] . За час їх спільного проживання [INFO] у них народилась донька [PERSON] . За версією позивача, під час їх сумісного проживання, [PERSON] зловживав спиртними напоями, постійного місця роботи не мав, що призвело до розірвання сімейних відносин. З грудня 2020 року відповідач став проживати окремо, за місцем своєї реєстрації. На даний час їх спільна донька проживає разом з матір`ю та знаходиться на повному утримання позивача, відповідач матеріальної допомоги на її утримання не надає, вихованням дитини не займається. Посилаючись на неможливість самостійно матеріально забезпечувати дитину та недосягнення згоди щодо утримання доньки з відповідачем, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 травня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 04 серпня 2021 року визначено про заочний розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] \~про стягнення\~аліментів на\~утримання неповнолітньої\~дитини, судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, позивач на адресу суду надала заяву, що була зареєстрована за вхідним № 4402/21 вх. від 04 серпня 2021 року, відповідно до якої вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить слухати справу за її відсутності, у разі повторної неявки відповідача не заперечує проти прийняття заочного рішення. Відповідач, [PERSON] , у судові засідання, що були призначені на 11 червня 2021 року, 02 липня 2021 року та 04 серпня 2021 року не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно та належним чином у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального законодавства України. Судова повістка про виклик до суду на 11 червня 2021 року була повернута на адресу суду з відміткою відділення УДППЗ «Укрпошта» «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення». Судова повістка про виклик до суду на 02 липня 2021 року була отримана відповідачем особисто 19 червня 2021 року. Крім того, у судове засідання, що було призначено на 04 серпня 2021 року [PERSON] викликався шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/1147688 /). Про причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомив, ніяких клопотань на адресу суду не направляв. Відзив на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач не надав. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явився у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частини 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з приписами частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з грудня 2010 року. Під час їх спільного проживання у сторін [INFO] народилась донька [PERSON] , про що Відділом державної\~реєстрації \~актів цивільного\~стану Нововодолазького\~районного управління\~юстиції зроблено\~відповідний актовий\~запис за\~№ 129 та\~01\~вересня 2011\~року виданесвідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно вказаного свідоцтва про народження батьками дитини зазначено громадян України: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Таким чином, на підставі вказаного документу судом встановлений факт походження дитини від сторін по справі. Згідно довідки № 09.05-22/278 від 27 квітня 2021 року, виданої Центром надання адміністративних послуг Нововодолазької селищної ради Харківської області вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та має наступний склад сім`ї: донька [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи даний спір суд виходить з приписів частини 2 статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України, якими чітко визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічне за своїм правовим змістом роз`яснення міститься також й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому суд зауважує, що згідно з положеннями статті 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу їх матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Імперативними припасами частин 1 та 2 статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний\~гарантований\~розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За досліджених обставин суд приходить до висновку, що [PERSON] не виконує по відношенню до своєї доньки батьківських обов`язків, передбачених сімейним законодавством, та ухиляється від належної участі по її утриманню у грошовій чи будь якій іншій формі. З огляду\~на вище\~викладене,\~повно та\~всебічно з`ясувавши\~обставини справи,\~оцінивши зібрані\~у справі\~докази,\~враховуючи те,\~що відповідач\~матеріальну допомогу\~на утримання\~дитини не\~надає в\~достатньому обсязі,\~хоча є\~працездатною особою,\~за даними\~наявними в\~матеріалах справи\~має задовільний\~стан здоров`я,\~доказів того,\~що на\~його утримання\~знаходяться інші\~неповнолітні діти\~або непрацездатні\~особи суду\~не надано,\~суд приходить\~до висновку,\~що позовні\~вимоги слід\~задовольнити в\~повному обсязі\~та стягнути\~з [PERSON] аліменти на утримання їх спільної з позивачем дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. При цьому суд виходить з приписів статті 180 Сімейного кодексу України, якими\~передбачено саме обов`язок,\~\~а не право батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, суд, при вирішенні спору по суті,\~враховує вимоги статтей 12 та 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.\~ Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не надав відзиву на позов та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, на спростовування доводів позивача і наданих нею доказів в обґрунтування позовних вимог, а тому суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи положення частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України суд вважає, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з дня звернення позивача до суду, тобто починаючи з 05 травня 2021 року. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити\~питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями частин 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року «Про судовий збір», який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Із даним\~позовом [PERSON] \~звернулась до суду у травні 2021 року. Статтею 7 Закону України № 1082-ІХ від 15 грудня 2020 року\~ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 2270 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 908 гривень 00 копійок. Проте, враховуючи положення пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», які передбачають, що у справах про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, судові витрати слід покласти на відповідача. З огляду на вище викладене,

Outcome: approved