Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою та уточнивши свої вимоги просить стягнути із [PERSON], на свою користь, заборгованість за договором позики від 04 червня 2016 року в розмірі 6000,00 грн. Одночасно позивач просить стягнути із відповідача, на свою користь, судові витрати по справі, що складаються зі сплаченої суми судового збору в розмірі 640,00 грн. та витрат на допомогу адвоката в розмірі 700,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04 червня 2016 року надала відповідачу [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 60000 грн. Вказана розписка не містить кінцевої дати повернення, і є безстроковою, при цьому кошти відповідач зобовязався повернути. Відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобовязання, на неодноразові звернення з вимогою про повернення коштів не реагує. На цих підставах позивач просить суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики в сумі 6000 грн. При цьому також зазначає, що грошові кошти у борг відповідачу вона також надавала у 2009 році та у 2011 році. Позивач будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, у судове засідання не зявивилася. При цьому, надала заяву, щодо підтримання позовних вимог і розгляду справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у судове засідання не зявилася про причини неявки суд не повідомила, як і не надала своїх заперечень на позов. Відповідно до ч. 2\~ ст. 197 ЦПК України\~ у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу\~ розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини 04 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 6000 грн.,що підтверджується відповідною письмовою розпискою. Строк повернення суми позики в розписці не зазначений (а.с. 9). Неодноразові звернення позивача до відповідача з вимогою повернути суму позики, залишені [PERSON] без реагування. Оригінал розписки [PERSON] від 04.06.2016 року на час розгляду справи в суді знаходився у позивача [PERSON] та долучений до матеріалів справи (а.с. 41). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Договір позики, як визначено в ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України в постанові від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, який в силу ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно з частинами 1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтями 526, 527, 530 ЦК України встановлено, що зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1ст. 631 ЦК України). У договорі позики сторони не встановили строк повернення суми позики, тому до правовідносин у цьому випадку підлягають застосуванню норми частини 2 ст. 530 ЦК України, яка передбачає, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; і боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Також статті 15, 16 ЦК України містять норми про те, що особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту цивільного права є примусове виконання обов'язку в натурі. На підставі наведеного вище суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] є позичальником, який не виконує належним чином свої зобов'язання за договором позики щодо своєчасного та у повному обсязі повернення суми боргу позикодавцю [PERSON], що є підставою для примусового стягнення суми заборгованості, у розмірі 6000 грн. За правилом ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з положеннями ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи належать, зокрема, витрати, на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно з квитанцією №15 від 30.01.2017 року вбачається, що [PERSON] сплатила адвокату [PERSON] гонорар у розмірі 700,00 грн. за підготовку та оформлення позовної заяви (а.с.17). Таким чином згідно вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені останнім при подані позовної заяви судовий збір у розмірі 640 грн., а також 700 грн. витрати на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved