Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося. Вони мають різне відношення до сім`ї та подружніх обов`язків. Вони різні люди за характером, у них різні погляди на життя, виховання дітей, що призвело до втрати взаєморозуміння один одного. Протягом двох останніх років сторони не проживають, спільного господарства не ведуть, а тому вважає, що збереження шлюбу є неможливим. Під час сумісного життя в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя було придбано шляхом інвестування у будівництва квартири [ADDRESS] , яка була зареєстрована за відповідачем. Оскільки частки кожного з подружжя у спільному сумісному майні є рівними. З огляду на викладене, позивач просить розірвати шлюб між сторонами та поділити спільне майно подружжя. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовільнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги та не заперечував проти поділу майна, але був проти розірвання шлюбу. Частина 1 ст. 206 ЦПК України визначає, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Позивач та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі з 08.01.1999 р., про що відділом державної реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис № 07, відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] Дійсно на підставі свідоцтва про право власності від 28.05.2002 р. квартира [ADDRESS] належить відповідачу, На підставі ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач та відповідач не мають наміру спільно проживати як сім`я, а збереження шлюбу істотно порушує право сторін через категоричність обох до примирення. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено в ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої ст.61 СК України кореспондує частині четвертій ст.65 СК Україні, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс16. Крім того, суд враховує, що позов визнаний відповідачем в частині поділу спільного майна і він не оспорює ту обставину, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, у зв`язку з чим ця обставина відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зіст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Проаналізувавши викладені норми законодавства, суд вважає, що спірне нерухоме майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні суд не знаходить. Також суд вважає, що визнання відповідачем позову в частині визначення часток у праві спільної сумісної власності не суперечить закону, не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси. Таким чином, враховуючи те, що позивач довела, що спірна квартира набута в період зареєстрованого шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, а також враховуючи, те що відповідач частково визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне даний позов задовольнити повністю та розірвати шлюб, та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку спірної квартири, залишивши квартиру у спільній частковій власності сторін. Позивач в позовній заяві вимагає компенсації за понесені нею судові витрати по справі. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем за подання позовної заяви був сплачений судовий збір у сумі 704,80 грн відповідно до квитанції № 1352-5997-2171-2155 від 14.09.2018 р. та 5 286,00 грн. відповідно до квитанції № 230 від 31.07.2018 р. при поданні позову. З урахуванням визнання відповідачем позову, суд вважає необхідним повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved