Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 02 січня 2008 року згідно наказу № 08 від 02.01.2008 р. вона була прийнята на посаду торгового агента відділу збуту по Житомирській області і місту у ТОВ ТК «Полісся-Продукт». 01 серпня 2014 року, згідно наказу № 457 від 01.08.2014 р. була переведена на посаду торгового агента відділу збуту по області на цьому ж підприємстві. 01 грудня 2014 року її було звільнено з займаної посади за згодою сторін. Однак, при звільненні їй не була виплачена грошова компенсація за дні невикористаної основної і додаткової відпусток. У позові просить стягнути з відповідача компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку у розмірі 4088,50 грн., компенсацію за невикористану додаткову відпустку як одинока матір в розмірі 2982,20 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн.. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Було подано письмові заперечення на позовну заяву у яких підставами для відмови у позові зазначається те, що на момент звільнення роботодавець не мав документів, які б свідчили про особливий соціальний статус позивача, дані про невикористані дні відпустки, вказані позивачем, не відповідають дійсності, оскільки є заяви на відпустку і відповідні накази про надання відпустки, які підтверджують, що [PERSON] перебувала у щорічних відпустках, а в грудні 2014 року ТОВ ТК «Полісся-Продукт» було нараховано і сплачено на користь [PERSON] компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 1554,34 грн.. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. В ході розгляду справи судом встановлено, що 02 січня 2008 року згідно наказу №08 від 02.01.2008 р. [PERSON] була прийнята на посаду торгового агента відділу збуту по області, місту в ТОВ ТК «Полісся-Продукт». 01 серпня 2014 року, згідно наказу №457 від 01.08.2014 р. була переведена на посаду торгового агента відділу збуту по області на цьому ж підприємстві. 01 грудня 2014 року її було звільнено з займаної посади за згодою сторін. Факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем підтверджується трудовою книжкою позивача та не заперечувався сторонами в судовому засіданні. В заяві про звільнення, поданій відповідачу 01.12.2014 року, [PERSON] просила роботодавця звільнити її з роботи за згодою сторін з 01.12.2014 року та здійснити виплату компенсації за невикористані основну та додаткову відпустки, як одинокій матері, що виховує неповнолітню дитину. 10.12.2014 року позивач знову звернулась до відповідача із заявою з проханням поінформувати її про причини невиплати належних їй сум та здійснити оплату. З матеріалів справи вбачається, що позивач є одинокою матірю (а.с.9,12). Крім того, згідно графи 10 особової картки працівника, наданої ТОВ «Полісся-Продукт» вбачається, що позивачка має доньку [PERSON], [INFO]. За час роботи в ТОВ ТК «Полісся-Продукт» [PERSON] жодного разу не використовувала додаткову відпустку. Крім того, вона не повністю використовувала щорічну основну відпустку. Статтею 4 Закону України «Про відпустки» встановлено види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Згідно ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Статтею 73 КЗпП України та ст.19 Закону України «Про відпустки» передбачено, що жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. Вказана норма набрала чинності з 01.01.2010 року, а до 01.01.2010 року додаткова відпустка надавалася тривалістю у 7 календарних днів за кожний рік. Таким чином, за відпрацьований період (з 02.01.2008 року по 01.12.2014 року) позивач не використала 62 дні додаткової відпустки, передбаченої ст.73 КЗпП України та ст. 19 Закону України «Про відпустки». При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідача, про те, що не можливо встановити момент виникнення у [PERSON] права на додаткову відпустку, оскільки позивачка не надала документів про виникнення у неї такого права. Визначення «одинокої матері» наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 р. № 9 та пункті 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки». Так, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Оскільки пункт 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки» визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, факт утримання (аліменти) для надання відпустки значення не має. Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька). Також підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення компенсації за невикористану основну відпустку, оскільки згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка не може бути меншою, ніж 24 календарних дні. Таким чином, за відпрацьований період з 02.01.2008 року по 01.12.2014 року позивачка мала отримати 164 календарні днів основної щорічної відпустки з розрахунку 24 календарні дні за період з 02.01.2008 р. по 01.01.2009 року + 24 календарні дні за період з 02.01.2009 р. по 01.01.2010 року + 24 календарні дні за період з 02.01.2010 р. по 01.01.2011 року + 24 календарні дні за період з 02.01.2011 р. по 01.01.2012 року +24 календарні дні за період з 02.01.2012 р. по 01.01.2013 року + 24 календарні дні за період з 02.01.2013 р. по 01.01.2014 року + 20 календарних днів за період з 02.01.2014 року по 01.12.2014 року. З наявних в матеріалах справи документів, наданих ТОВ «Полісся-Продукт» та пояснень позивачки вбачається, що за період роботи з 02.01.2008 року по 01.12.2014 року останньою було фактично використано 64 календарні днів основної щорічної відпустки. За період з 02.01.2008 року по 01.01.2009 року було використано 14 календарних днів відпустки з 11.08.2008 по 25.08.2008 року (а.с.49-50). За період з 02.01.2009 року по 01.01.2010 року було використано 7 календарних днів відпустки з 20.07.2009 року по 26.07.2009 року (а.с.51-52). За період з 02.01.2010 року по 01.01.2011 року було використано 16 календарних днів відпустки з 21.03.2011 року по 28.03.2011 року, що підтверджується заявою від 19.03.2011 р. (а.с.56) та з 14 липня 2011 року по 22 липня 2011 року, що підтверджується заявою від 19.03.2011 р. (а.с.58). За період з 02.01.2011 року по 01.01.2012 року було використано 10 календарних днів відпустки з 03.02.2014 року по 12.02.2014 року (а.с.61-62). За період з 02.01.2012 року по 01.01.2013 року було використано 17 календарних днів відпустки з 30.06.2014 року по 14.07.2014 року (а.с.63-64) та з 29.11.2014 року по 01.12.2014 року (а.с.65-66). Відповідно до ч.13 ст.10 Закону України «Про відпустки», одинокі матері, які виховують дитину без батька мають право вимагати надання їм щорічної відпустки у зручний для них час, отже підставою для надання відпустки позивачці є її заява на підставі якої і видається наказ про відпустку із зазначенням часу відпустки, який має співпадати із датами зазначеними у заяві. Суд не приймає до уваги твердження відповідача, що у [PERSON] за період з 2008 по 2014 роки нараховується лише 38 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, оскільки вони спростовуються відомостями, що містяться в особовій картці працівника (а.с.48-49). Також суд не приймає до уваги копію наказу № ПП/К-157/2 про надання відпустки датований 14.03.2011 року, згідно якого [PERSON] надавалася відпустки на період з 21 березня 2011 року по 13 квітня 2011 року, оскільки період надання відпустки зазначений в наказі не відповідає періоду відпуски, зазначеному в заяві [PERSON] від 19.03.2011 року. Крім того, вказаний наказ видавався на підставі заяви позивачки, яка була датована 19.03.2011 року, а сам наказ датований 14.03.2011 року. Також суд не приймає до уваги копію наказу № ПП/К-117/3 про надання відпустки датованого 12.07.2010 року, копію заяви від 12.07.2010 року та копію наказу № ПО/К-1839 про надання відпустки датованого 25.06.2013 року, згідно якого [PERSON] надавалася відпустки на 14 календарних днів з 01 липня 2013 року по 14 липня 2013 року, копію заяви від 25.06.2013 року (а.с.53-54,59-60), оскільки позивачка в судовому засіданні неодноразово заявляла про те, що проставлений на заявах підпис їй не належить, зазначених заяв вона не подавала та відпустки у вказаний період не отримувала. На підтвердження вказаних доводів [PERSON] було заявлено клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи, проте вказана експертиза проведена не була у звязку з відсутністю у відповідача оригіналів досліджуваних документів (а.с.102). Згідно ч.1 ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена. За правилами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України та ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 р. №13 розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. За п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористанні відпустки. Розрахунок компенсації за невикористану відпустку провадиться в тому ж порядку, що і суми звичайних відпускних згідно формули: К = Д*(Зп/365(366)-С), де К - сума компенсації за невикористану відпустку; Зп - сума заробітної плати за 12 календарних місяців або за фактично відпрацьований період (меншої тривалості); 365 (366) - кількість календарних днів у році за 12 місяців у «звичайному» та високосному році відповідно; С - кількість святкових і неробочих днів, передбачених законодавством; Д - кількість календарних днів невикористаної відпустки, що підлягають компенсації. Отже, сума компенсації за невикористаних 100 календарних днів щорічної відпустки складає 4810,00 грн. (реально). Однак, суд відповідно до вимог ст.11 ЦПК України в межах заявлених вимог визнає розмір заявлений позивачем в сумі 4088,50 грн.. Сума компенсації за невикористані 62 дні додаткової відпустки складає 2982,20 грн.. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що останнім в грудні 2014 року було нараховано та сплачено на користь позивачки компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 1554,34 грн., оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вказаного факту. Надана представником відповідача копія фіскального чеку від 10.06.2015 року (а.с.93) не є доказом підтвердження сплати грошової компенсації за невикористану відпустку, оскільки призначенням платежу за вказаним чеком визначено сплату аліментів, а не компенсацію за невикористану відпустку, ПІБ особи на копії не відображений. Згідно розяснень Мінпраці та соціальної політики України викладених в листі від 22.02.2008 року № 33/13/116-08, якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку за кілька попередніх років /у т.ч. і за 2,3, 4 чи більше років/, він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток. Законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки у разі їх невикористання. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів про надання позивачу відпусток за відпрацьований час у вказаний вище період або ж виплати компенсації за невикористані відпустки за цей період. А тому згідно приписів вищенаведених правових норм позивач має право на отримання компенсації при звільненні за всі дні невикористаних щорічних відпусток. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Керівними розясненнями п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31.03.1995 року передбачено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved