Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за [ADDRESS], посилаючись на те, що даний договір укладено внаслідок обману. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала, що вона була власницею квартири за [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Тернопільськими бюро технічної інвентаризації 29.12.1997 року за № 25254. 09.06.2016 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу даної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Козар В.І. та зареєстрований за № 169/8. Позивачка також вказала, що в зв'язку з тим, що в неї був хворий чоловік [PERSON] і виникла потреба у коштах, вона вирішила продати свою двохкімнатну квартиру та придбати меншу. Різницю в коштах між проданою та придбаною нерухомістю вирішила застосувати на лікування чоловіка. В цей час її знайома, мати відповідача запропонувала продати квартиру її сину, а взамін вони пообіцяли дати кошти і дозволити їй проживати в цій квартирі. Однак після оформлення договору купівлі-продажу, кошти їй не передали і недавно їй стало відомо, що її виписали з квартири. Крім того, як зазначила позивачка, доказом обману свідчить занижена ціна продажу її квартири, ринкова вартість якої значно вища тієї, яка зазначена у договорі. Посилаючись на наведене, а також на те, що вона є одинокою жінкою, пенсійного віку, а спірна квартира була єдиним місцем її проживання, просила визнати даний договір недійсним як такий, що вчинений під впливом обману, суперечить положенням Цивільного кодексу та моральним засадам суспільства. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 23 лютого 2018 року позивача звільнено від сплати судового збору. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 23 лютого 2018 року вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відповідачу [PERSON] вчиняти дії щодо відключення спірної квартири від будь-яких мереж, до набрання законної сили судовим рішення. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 23 лютого 2018 року вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони [PERSON] відчужувати будь-яким способом квартиру за [ADDRESS] до набрання законної сили судовим рішення. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 26 лютого 2018 року провадження у справі зупинено та призначено проведення процедури врегулювання спору за участю головуючого судді Вийванка О.М. протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 27 березня 2018 року припинено врегулювання спору за участю судді, поновлено провадження у справі та передано справу на розгляду іншому судді, в порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду від 16 квітня 2018 року( І.М. Черніцька) прийнято дану справу до розгляду. 17 липня 2018 року приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Козар В.І. подала письмові пояснення. Вказала, що 09 червня 2016 року за реєстровим № 169/8, нею було посвідчено договір купівлі-продажу квартири за [ADDRESS] від імені продавця [PERSON] на ім'я покупця [PERSON] До посвідчення договору було встановлено особи сторін, обсяг цивільної дієздатності, було встановлено волю та волевиявлення сторін до посвідчення договору купівлі-продажу, дійсність намірів кожного з учасників правочину шляхом встановлення однакового розуміння сторонами значення, умов договору купівлі-продажу та його наслідків для кожної сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін договору купівлі-продажу також було здійснено за відсутності іншої сторони договору Сторони прочитали договір, в тому числі вголос. Було встановлено відсутність заперечень щодо кожної з умов договору. Сторони однаково розуміли значення, умови договору та його правові наслідки, стверджували, що всі умови договору виконано, в тому числі щодо проведення розрахунку. Сторони своїми підписами засвідчили однакове розуміння значення, умов та правових наслідків правочину. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, зіславшись на доводи викладені у позові та додаткових поясненнях. Пояснила, що мала на меті продати спірну квартиру та придбати для себе меншу, дешевшу, оскільки частину коштів планувала витратити на лікування чоловіка, з яким спільно проживала. Однак, будь-яких коштів від відповідача ні під час укладення договору, ні у подальшому не отримувала. Комунальних платежів за спірну квартиру після укладення договору не сплачувала, оскільки вказані платежі сплачував [PERSON], як новий власник житла. Відповідач позов не визнав. Пояснив, що позивачка сама запропонувала йому придбати у неї спірну квартиру, за що отримала кошти. Під час укладення оспорюваного договору, позивачка повністю усвідомлювала значення своїх дій, природу правочину та його наслідки. Він повністю оплачував всі платежі по утриманню житла. Однак, після звернення позивача у правоохоронні органи та оспорення договору, він припинив оплату послуг. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові. Приватний нотаріус Козар В.І. в судове засідання не з'явилась, хоча про час та місце його була повідомлена належним чином. Попередньо подала письмові пояснення на позов та копії документів на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу квартири від 09.06.2016 року, за реєстровим №169/8. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] була власницею квартири за [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації від 29 грудня 1997 року . 09.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Козар В.І. та зареєстровано за № 169/8. За умовами договору продавець [PERSON] передає у власність покупця [PERSON], а покупець приймає належну продавцю квартиру за [ADDRESS] і зобов'язується сплатити за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму. У п.2.1 договору сторони погодили, що продаж квартири здійснюється за 297 970,0 (двісті дев'яносто сім тис. дев'ятсот сімдесят) грн., які покупець [PERSON], повністю передав продавцю [PERSON] до підписання договору. Згідно умов п.2.2 цього Договору позивачка-продавець підтвердила проведення зі сторони покупця-відповідача повного розрахунку за продану квартиру та відсутності щодо нього претензій фінансового характеру шляхом підписання оспорюваного договору. За даними звіту про оцінку майна, виготовленою фізичною особою підприємцем, суб'єктом оціночної діяльності [PERSON] від 09.06.2016 р. ринкова вартість вказаної квартири становить 297 970 грн. У пункті 3.1.1 договору сторонами обумовлено, що продавець квартири зобов'язується передати квартиру, технічну документацію на квартиру, сплатити заборгованість за комунальними та іншими платежами, знятись з реєстраційного обліку особисто до 09.06.2017 року. Покупець в свою чергу зобов'язується прийняти продану квартиру, ключі та документацію 09.06.2016 року (п.3.2.1). Відповідно до умов п.3.3. продавець зазначав, що на відчужувану квартиру відсутні права третіх осіб і недоліків квартири. Під час укладення договору та його нотаріального посвідчення нотаріусом перевірено відсутність заборон відчуження або арешту майна за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, перевірено відсутність податкової застави за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Згідно з умовами п. 5.3 договору, зміст ст.ст. 60,65,74 177 СК України, ст.ст. 182,203, 209, 215-229,225,229-236,257,258,261,405, 655, 657-663, 673, 678 ЦК України, ст.ст.6,9 Житлового кодексу, ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» сторонам нотаріусом роз'яснено. Відповідно до умов п.5.2 Договору правові наслідки заниження продажної вартості відчужуваного майна, а також п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 № 45, сторонам нотаріусом роз'яснено. У п.5.5. Договору сторони ствердили, що договір ними прочитаний особисто кожним, вони розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, ціна продажу відповідає їх дійсним намірам. Згідно довідки Тернопільського міського територіального центру соціального обслуговування населення від 11.12.2017 р. за №16, [PERSON] перебуває на обслуговуванні в центрі. Згідно довідки Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України від 21.12.2017 р. за №20476/04 встановлено, що [PERSON] знаходиться на обліку у Тернопільському ОУ ПФУ з 10.02.2008 року і отримує пенсію за віком . Згідно Довідки ДП «Авторитет Плюс» ПП « Східний масив» від 23.08.2016 р., [PERSON] проживає в квартирі за №5 по бульвар Шевченка,35 в м.Тернополі без реєстрації Відповідно до Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 109057719 від 26.12.2017 року, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 09.06.2016 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.06.2016 р. за №14922004. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що були присутній під час укладення оспорюваного договору. Позивачка повністю усвідомлювала значення своїх дій, природу правочину та його наслідки. Оспорюваний правочин повністю відповідав волевиявленню позивача, яка хотіла продати належну їй квартиру та придбати меншу. При цьому, нотаріусом було прочитало та роз'яснено договір вголос, з'ясовано волевиявлення сторін, дійсність намірів кожного з учасників правочину, розуміння сторонами значення, умов договору та його наслідків для кожної сторін. Кошти за договором купівлі-продажу у сумі 300 000грн. були передані готівкою позивачу до укладення договору. Свідок [PERSON], яка є подругою позивача, суду пояснила, що [PERSON] повідомляла їй, що має намір продати належну їй двохкімнатну квартиру та придбати однокімнатну. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст.16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ст. ст. 6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В силу вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В порядку статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В силу вимог ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Положення ст. 663 ЦК України передбачають право сторін договору купівлі-продажу визначити строк виконання обов'язку передати товар. Приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. До відповідних правових висновків дійшов і Верховний Суд України у постанові від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14. Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень В силу вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч. 6 ст. 81 ЦПК). Враховуючи встановлені обставини справи та вищезазначені вимоги закону, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири існували обставини, які мали істотне значення та щодо яких відповідач навмисно ввів її в оману, і обізнаність щодо яких позивача могла вплинути на вчинення нею спірного правочину. Даний факт стверджується умовами Договору, зокрема п.п.3,5, згідно яких сторони договору засвідчили, що їх волевиявлення при укладенні договору було вільним і усвідомленим, відповідало їх внутрішній волі, умови договору відповідали реальній домовленості сторін, договір спрямований на реальне настання наслідків, у договорі зафіксовано всі істотні умови. За наведених вище обставин справи вбачається, що обидві сторони при підписанні оспорюваного договору були ознайомлені зі змістом договору, погодилися з ним та особисто поставили свій підпис. При посвідчені договору купівлі-продажу квартири від 09.06.2016 року були дотримані вимоги чинного законодавства, Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5, що ставляться для виконання даної нотаріальної дії. Позивач не навів суду доказів, які б свідчили про умисне введення відповідачем його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Договір купівлі-продажу від 09.06.2016 р. посвідчений нотаріально, перед його підписанням сторонами, він був прочитаний вголос нотаріусом. Суть договору повністю сторонам зрозуміла, про що вони посвідчили своїми підписами. Суд враховуючи вимоги закону та обставини справи встановив, що у договорі купівлі-продажу квартири продаж здійснено за 297970 грн., при нотаріальному посвідченні цього договору сторони своїми підписами засвідчили відсутність матеріальних, грошових та будь-яких інших претензій один до одного. Будь-яких доказів того, що зазначений пункт договору сторонами не виконано та відповідач не розрахувався за придбану квартиру, суду не надано. З урахуванням наведеного, вбачаються необґрунтованими доводи позивачки про введення продавця в оману щодо порядку розрахунку за договором та у зв'язку із цим наявність підстав для визнання недійсним укладеного договору купівлі-продажу, оскільки обставини неотримання грошових коштів не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та, навіть за умов їх встановлення, такі обставини не можуть бути підставою для застосування положень статті 230 ЦК України. Доводи позивачки щодо того, що фактично вона не отримувала грошових коштів за продаж спірної квартири не можуть бути підставою для визнання договору недійсним на підставі вимог ст. 230 ЦК України, оскільки доводи щодо неналежного виконання грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити виключно про неналежне виконання умов договору, його розірвання, а не про його недійсність. Невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу в частині розрахунку, на що посилається позивач, не позбавляє права останню звернутися з вимогою про розірвання даного договору в порядку ч. 2 ст. 651 ЦК України. Суд не приймає до уваги посилання позивача на повідомлення фізичної особи-підприємця [PERSON], згідно якого орієнтовна ринкова вартість двокімнатної квартири загальною площею 42,2 кв.м., розташованої на третьому поверсі 5-ти поверхового цегляного будинку з роздільними кімнатами, централізованим опаленням та задовільним технічним станом, що розташована на [ADDRESS] станом на 09.06.2016 року може складати 652 620 грн., оскільки на час укладення Договору сторони та нотаріус керувались Звітом про оцінку майна, виготовленим фізичною особою підприємцем, суб'єктом оціночної діяльності [PERSON] від 09.06.2016 р., в якому ринкова вартість вказаної квартири була визначена - 297 970 грн. З врахуванням того факту, що сторони вільні у визначенні умов договору та вказана ціна визначена ними у договорі, тому вказана обставина не свідчить і про наявність обману із сторони відповідача. Отже, твердження позивача на заниження вартості квартири сторонами правочину, також не спростовують укладений між сторонами договір купівлі-продажу. Щодо відсутності фактичної передачі квартири і, відповідно, відсутності правових наслідків укладеного договору, то вказані обставини зумовлені діями позивача, яка зловживаючи своїми правами, здійснює перешкоди у реалізації права користування новим власником . Той факт що позивачка продовжує проживати у квартирі сам по собі не може свідчити про обман із сторони відповідача та відсутність намірів продати квартиру. Посилання позивачки на те, що вона змушена була продати квартиру через необхідність матеріальних коштів на лікування хворого чоловіка, суд теж не приймає до уваги, оскільки даний факт не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Судом не встановлено факт перебування позивача у шлюбі, проживання однією сім'єю із гр.[PERSON], тяжка хвороба, лікування та смерть останнього. Крім того, така підстава, в силу вимог ст. 13 ЦПК, не була предметом позову. Посилання позивачки на те, що вона не мала наміру продавати спірну квартиру, яка є її місцем проживання, суд не приймає до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, зокрема умовами Договору, змістом позову, письмовими поясненнями позивача наданими в судовому засіданні 15 травня 2018 року, поясненнями позивачки у судовому засіданні, з яких вбачається, що вона хотіла продати квартиру. Факт бажання позивача продати квартиру та усвідомлення наслідків оспорюваного договору підтверджуються також показами свідка [PERSON] та тим, що після укладення оспорюваного договору позивачка будь-яких дій, які б свідчили про утримання належного їй майна, у тому числі сплати комунальних платежів, не вчиняла. Суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON], яка є соціальним працівником та допомагає [PERSON], оскільки вони носять загальний характер та будь-якого значення для вирішення справи не мають. Таким чином, суд вважає, що позивачем не було надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Обов'язок доказування наявності умислу у діях відповідача покладається саме на позивача. Проте остання не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що на дату підписання договору купівлі-продажу квартири існували обставини, щодо яких відповідач навмисно ввів її в оману, які мали істотне значення і обізнаність щодо яких позивача могла вплинути на вчинення нею спірного правочину. Безпідставними також є посилання позивача на факт відсутності у відповідача розрахункового документа, що підтверджує проведення розрахунку між сторонами згідно Постанови Національного банку України за №210 від 06.06.2016 року, оскільки відсутність даного документа та не дотримання сторонами в момент укладення договору порядку проведення розрахунків, само по собі не свідчить про недійсність договору та вчинення його під впливом обману. Твердження позивача про те, що у договорі відсутні порядок та строки проведення оплати по договору, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства є безпідставними, оскільки спростовуються розділом 2 Договору, де сторони погодили ціну, порядок розрахунків та позивач підтвердила факт проведення із нею повного розрахунку по договору і відсутність претензій фінансового характеру. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири слід відмовити за недоведеністю.

Outcome: dismissed