Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить позбавити батьківських прав останню відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказала, що її незаміжня донька [PERSON] [INFO] народила сина - [PERSON] . Відповідач вела та продовжує вести аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями та щоб огородити дитину від негативного впливу матері, позивач по справі, забрала хлопчика до себе у село Стара Водолага Нововодолазького району Харківської області. Дитина з дворічного віку проживає разом із позивачем, [PERSON] , яка опікується здоров`ям дитини, створює йому належні умови життя та навчання. Відповідач, [PERSON] , на цей час мешкає у місті Харкові зі своїм співмешканцем, зловживає спиртними напоями і веде розпусний спосіб життя. До сина приїздить дуже рідко і завжди у стані алкогольного сп`яніння, після чого завжди виникають конфлікти, свідком яких є дитина. Сином відповідачка не опікується, здоров`ям дитини не цікавиться, ніде не працює, отримує допомогу на дитину як мати, яка виховує дитину без батька, але матеріальної допомоги на утримання сина не надає. На думку позивача, вказані факти можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю [PERSON] , що змусило позивача, яка є рідною бабусею хлопчика, звернутися до суду із відповідним позовом. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 жовтня 2019 року відкрито провадження по справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 10 січня 2020 року Нововодолазьким районним судом Харківської області постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у вищевказаній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 05 жовтня 2020 року визначено про заочний розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила, що її донька, відповідач по справі, [PERSON] , не піклується життям свого сина та її онука - [PERSON] , який з дворічного віку фактично з матір`ю не проживає, а мешкає разом із позивачем. Останній раз [PERSON] бачила хлопчика більше року тому. Своїм сином відповідач взагалі не цікавиться, не знає, чим він захоплюється та що любить, їй не цікавий фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема, вона не забезпечує хлопчика матеріально, не купляє продуктів харчування, ліків та не займається вихованням дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток. Зі слів позивача, [PERSON] зловживає алкогольними напоями, були спроби її лікування від алкогольної залежності, але вони виявились безрезультатними, на даний час місцезнаходження відповідача взагалі не відоме, оскільки остання веде аморальний спосіб життя та мешкає де прийдеться. [PERSON] вважає, що зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх обов`язків матері. В подальшому у судове засідання [PERSON] не з`явилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, наданим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, через канцелярію суду позивач надала заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 5212/20 - вх. від 09 вересня 2020 року, відповідно до якої просила надалі розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги задовольнити, а також просила стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач, [PERSON] , у судові засідання не з`являлась, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась відповідно до приписів Цивільного процесуального законодавства України за адресою місця реєстрації та останню відомою адресою фактичного місця проживання. Згідно з даними поштових відділень судові повістки, що були направлені за фактичним місцем проживання повернулися на адресу суду з відміткою УДППЗ «Укрпошта» про неможливість вручення - «адресат відсутній за зазначеною адресою». Судові повістки, що були направлені за місцем реєстрації відповідача повернулися на адресу суду з відміткою УДППЗ «Укрпошта» про неможливість вручення - «тимчасово непідконтрольна територія». За таких обставин, відповідно до частини 1 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач вважається такою, що належним чином повідомлена про розгляд справи. Крім того, про дату, час та місце проведення судових засідань, у тому числі, що було призначено на 05 жовтня 2020 року, відповідач повідомлялась шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/990646/). Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву [PERSON] , відповідно до положень статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, не подала, за час розгляду справи у суді не цікавилась ходом її розгляду, ніяких клопотань на адресу суду не направляла. Уповноважений представник Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області Карпенко І. В., яка діє на підставі довіреності № 02-33/1658 від 20 серпня 2019 року, у судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] та вважала за доцільне в інтересах малолітньої дитини позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно її сина - [PERSON] . В подальшому у судове засідання представник Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області не з`явилась. Через канцелярію суду представник третьої особи Карпенко І. В. надала заяву, що була зареєстрована за вхідним № 5211/20 - вх. від 09 вересня 2020 року, відповідно до якої просила надалі розгляд справи здійснювати за відсутності представника Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача, а також представника третьої особи , свідчить їх відповідні заяви долучені до матеріалів справи. Вислухавши пояснення та доводи позивача, представника третьої особи, думку неповнолітньої дитини, а також показання свідків, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-\-зп). При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положення частини 2 статті 129 Конституції України визначають основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є рідною матір`ю відповідача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження останньої серії [NUMBER] , виданого повторно 08 червня 2019 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. З вказаного свідоцтва про народження вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] у місті Лисичанськ, Луганської області, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління Луганської області зроблено відповідний актовий запис за № 1164 від 04 серпня 1986 року, батьками дитини вказано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а. с. 17). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кремінського районного управління юстиції у Луганській області, вбачається, що [PERSON] є рідною матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] . Батьком дитини зазначено [PERSON] (а. с. 10). З Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України № 00023382751, сформованого 13 липня 2019 року об 11 годині 06 хвилин 27 секунд Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області вбачається, що відомості про батька дитини - [PERSON] , який народився [INFO] у місті Кремінна Кремінського району Луганської області, записані відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України (а. с. 121). Отже, з огляду на викладене встановлено, що позивач [PERSON] є рідною бабусею [PERSON] . Відповідно до довідки № 15-39/135 від 10 травня 2019 року, наданої Староводолазьким старостинським округом № 2 Нововодолазької селищної ради Харківської області вбачається, що [PERSON] зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] . До складу зареєстрованих осіб за вказаною адресою входить: чоловік [PERSON] , [INFO] (а. с. 12). Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10 січня 2002 року. Частиною 3 статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Положеннями частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Приписами статтей 51 та 52 Конституції України, пункту 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтей 6, 8 та 11 - 12 Закону України «Про охорону дитинства» регламентовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Кожна дитина має право на життя з моменту визначення її живонародженою та життєздатною за критеріями Всесвітньої організації охорони здоров`я, а також право на сімейне виховання та збереження сімейних зв`язків. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідальну роль у захисті таких дітей Держава поклала на суди. Відповідно до положень частини 1 статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Серед батьківських обов`язків чинне законодавство України відокремлює обов`язки з виховання дитини, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, а також поважати дитину (частини 1 - 4 статті 150 Сімейного кодексу України). Частиною 5 цієї ж статті визначено, що передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. З огляду на положення частини 3 статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. У свою чергу, положення частини 4 зазначеної статті передбачають, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Положення пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України обумовлюють, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Аналогічне за своїм юридичним змістом роз`яснення міститься також у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав». Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). Про ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого малолітнього сина - [PERSON] свідчить сукупність доказів, що містяться в матеріалах справи. Так, згідно акту обстеження житлово-побутових умов № 11 від 13 травня 2019 року, складеного депутатом округу № 25 Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області Дігтяр Галиною Павлівною в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] вбачається, що в домоволодінні, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] . З нею проживають: чоловік - [PERSON] та онук - [PERSON] . Онук [PERSON] постійно проживає з бабусею, яка виховує його з раннього дитинства. В момент складання акту [PERSON] займається підготовкою хлопчика до школи, він відвідує підготовчі заняття (а. с. 13). З акту обстеження житлово-побутових умов № 25 від 09 грудня 2019 року, складеного депутатом округу № 25 Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області Дігтяр Галиною Павлівною в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] встановлено, що в домоволодінні, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] . З нею проживають: чоловік - [PERSON] та онук - [PERSON] . Онук [PERSON] постійно проживає з бабусею, яка виховує його з раннього дитинства. На даний час [PERSON] ходить до 1 класу. Вихованням дитини займається бабуся з дідусем. За час навчання в школі, мама не відвідувала дитину, всі шкільні питання навчання дитини вирішує бабуся [PERSON] (а. с. 48). Відповідно до довідки № 01-33/38 від 09 грудня 2019 року, наданої Староводолазькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Нововодолазької селищної ради вбачається, що [PERSON] є учнем 1 класу Староводолазької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів. Мати, [PERSON] , протягом навчання дитини не брала участь у вихованні та не відвідувала навчальний заклад (а. с. 49). З довідки сімейного лікаря та головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико - санітарної допомоги» Нововодолазької селищної ради Харківської області № 249 від 08 травня 2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , дійсно проживає з бабусею [PERSON] , яка постійно опікується станом здоров`я дитини: звертається за медичною допомогою, приводить на профілактичні щеплення. Мати дитини, [PERSON] , жодного разу з дитиною до сімейного лікаря не зверталась. Під час активного відвідування лікаря АЗПСМ села Стара Водолага вдома неодноразово [PERSON] знаходилась в стані алкогольного сп`яніння (а. с. 14). Згідно копії договору від 14 липня 2018 року вбачається, що [PERSON] проходила лікування у вигляді кодування від алкогольної залежності (а. с. 18), але як було встановлено в судовому засіданні відповідач продовжує зловживати алкогольними напоями. Вищенаведені факти свідчить, про неналежну поведінку відповідача та відсутність турботи з боку матері, [PERSON] , щодо фізичного здоров`я та розвитку свого сина. Допитані у судовому засіданні 09 вересня 2020 року в якості свідків, у відповідності до вимог статті 230 Цивільного процесуального кодексу України та попереджені про кримінальну відповідальність, за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, [PERSON] та [PERSON] кзи повідомили суду, що [PERSON] з 2015 року залишила свого сина на свою матір, [PERSON] , зовсім не займається вихованням дитини, [PERSON] , вживає алкогольні напої, більше року не відвідувала свого сина. З дворічного віку дитину утримує бабуся - [PERSON] , де мешкає відповідач свідкам не відомо. Як повідомив свідок, [PERSON] , останній раз мати бачила дитину, коли вони відвозили хлопчика на День його народження у 2019 році до парку у місто Харків, та ця зустріч тривали не довго. Відповідач дуже рідко телефонує та завжди з різних номерів телефонів, де вона фактично мешкає нікому не каже. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З цього приводу слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) висловив таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35 - 36, пункт 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року, пункт 78). У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 липня 2015 року зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Статтею 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XIIвстановлено, що держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно зі статтею 13 названої Конвенції дитина має право вільно висловлювати свої думки. Крім того, положеннями статті 3 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, що ратифікована Україною Законом від 03 серпня 2006 року № 69 - V, передбачено права дитини бути проінформованим та висловити свою думку під час розгляду справи (судового розгляду). Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї (частина 1 статті 171 Сімейного кодексу України). Тлумачення частини 2 статті 171 Сімейного кодексу України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить, зокрема вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 Сімейного кодексу України). Аналогічна норма також міститься у пункті 1 частини 1 статті 45 Цивільного процесуального кодексу України. Малолітній [PERSON] в ході розгляду справи у судовому засіданні пояснив, що свою матір [PERSON] бачив останній раз на свій день народження [INFO] . Мама до нього не приїздить, не приділяє йому уваги, нікуди його не водить гуляти та не проявляє будь якої уваги. Хлопець повідомив, що мешкає з бабусею та дідусем, з якими йому добре, оскільки вони піклуються про нього, з матір`ю жити не бажає. Вищевказане свідчить про неналежну та неприпустиму поведінку з боку [PERSON] по відношенню до свого малолітнього сину. Згідно з частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь в її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Рішенням виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Харківської області від 30 травня 2019 року № 112 було затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього [PERSON] , [INFO] (а. с. 8). Згідно висновку, наданого органом опіки та піклування виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Харківської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] вбачається, що вказаний орган вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] (а. с. 9). Суд враховує, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до вищевказаного висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] встановлено, що питання про надання висновку [PERSON] про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Нововодолазької селищної ради Харківської області 25 жовтня 2018 року. Комісією було прийняте рішення попередити [PERSON] про відповідальність за невиконання батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Попередження [PERSON] не прийняла до уваги. З метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, виконавчий комітет Нововодолазької селищної ради Харківської області вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а. с. 9). Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідач фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по відношення до свого сина за відсутності будь - яких об`єктивних та доведених перешкод, не приймає участі у його вихованні, навчанні, розвитку та утриманні, не цікавиться його успіхами та здоров`ям, не турбується про фізичний та духовний розвиток, про його харчування, лікування та освіту, не надає належної матеріальної допомоги та моральної підтримки, а відтак, свідомо ухиляється від виховання сина та нехтує своїми батьківськими обов`язками. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме нехтування відповідачем [PERSON] своїми батьківськими обов`язками щодо свого малолітнього сина [PERSON] є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення її батьківських прав. Доказів зворотного суду не надано та в судовому засіданні не встановлено. З урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд виходить, перш за все, з найкращих інтересів дитини та приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо позбавлення відповідача, [PERSON] , батьківських прав відносно її сина знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Щодо заявленої вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на її користь на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку суд виходить з наступного. Правові наслідки позбавлення батьківських прав визначені положеннями статті 166 Сімейного кодексу України, а саме: особа, яка позбавляється батьківських прав, втрачає всі права, засновані на спорідненні з дитиною, окрім обов`язку щодо утримання дитини (частина 2 статті 166 Сімейного кодексу України). Приписами частини 2 статті 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України чітко визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічне за своїм правовим змістом роз`яснення міститься також й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому суд зауважує, що згідно з положеннями статті 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу їх матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Імперативними припасами частин 1 та 2 статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За досліджених обставин суд приходить до висновку, що [PERSON] не виконує по відношенню до свого сина батьківських обов`язків, передбачених сімейним законодавством, та ухиляється від належної участі по його утриманню у грошовій чи будь - якій іншій формі. З огляду на вище викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, враховуючи те, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 27 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кремінського районного управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 98, син проживає разом із бабусею та перебуває на повному її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча є працездатною особою за віком, має задовільний стан здоров`я, доказів того, що на її утримання знаходяться інші неповнолітні діти суду не надано, суд дійшов висновку щодо необхідності стягнення з відповідача, [PERSON] , аліментів на утримання сина. При цьому суд виходить з приписів статті 180 Сімейного кодексу України, якими передбачено саме обов`язок, а не право батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З огляду на вищевикладене суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Приймаючи до уваги положення частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України суд вважає, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з дня звернення позивача до суду, тобто починаючи з 19 червня 2019 року. Згідно з пункту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок за позовною вимогою про позбавлення [PERSON] батьківських прав, що підтверджено квитанцією № 23 від 19 червня 2019 року, виданою Акціонерним товариством «Ощадний банк України`ТВБВ 10020/0372. Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768 гривень 40 копійок. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року, який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Із даним позовом [PERSON] звернулась до суду у 2019 році. Відповідно до абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» № 2629-VIII від 23 листопада 2018 року, з 01 січня 2019 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 1921 гривень, а тому за подання до суду позовної заяви з вимогою про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок. Проте, враховуючи положення пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», які передбачають, що у справах про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, судові витрати слід покласти на відповідача. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved