Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В позовній заяві покликається на ту обставину, що відповідно до договору купівлі-продажу будинку, який посвідчений Володимир-Волинською держнотконторою 13.01.2006 року за № 28, їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] У даному житловому будинку зареєстровано місце проживання також відповідача, шлюб з яким було розірвано. Відповідач зареєстрований у спірному будинку, однак не проживає у ньому з 2009 року, про місце свого проживання та засоби зв'язку не повідомляв. Відповідач коштів за користування електроенергією, газом, водопроводом та вивіз сміття ніколи не вносив. Крім того, участі в ремонті будинку та комунікацій не приймав та оплату за ремонт не здійснював, участі у сплаті податку за землю не брав. В будинку відсутні усі особисті речі, які йому належать. Добровільно знятись з реєстрації за цією адресою відповідач не бажає, а тому вона змушена звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком №26 по вул. Закарпатській, що в с. Хмелівка, Володимир-Волинського району, Волинської області. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просить його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON], будучи належним чином двічі повідомлений про час та місце розгляду справи, для участі у розгляді справи повторно не з»явився, заяви про розгляд справи у його відсутність суду не подав, а тому за згодою позивача суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. За змістом ст. ст. 3-4, 213-215 ЦПК України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають наявні в особи, яка звернулася до суду, права, свободи чи інтереси, що порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім»ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз»яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника жилого приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку №26 по вул. Закарпатській, що в с. Хмелівка, Володимир-Волинського району, Волинської області, що стверджується витягом про реєстрацію права власності та копією договору купівлі-продажу будинку. Як вбачається з довідки про склад сім»ї та копії будинкової книги, в належному позивачу на праві приватної власності будинку зареєстроване місце проживання також і відповідача по справі. Доводи позивача про те, що відповідач більше року не проживає у спірному будинку, підтверджуються довідкою Хмелівківської сільської ради. Враховуючи ту обставину, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні понад один рік, проживає за іншим місцем проживання, а тому позовні вимоги в частині визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, слід задовольнити. Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою, яка є передчасною і не підлягає задоволенню, так як, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється компетентними державним органами на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням, відмова у вчиненні такої дії може бути оскаржена в суді у порядку адміністративного судочинства. На підставі ст.88 ЦПК України, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору, суд стягує в його користь з відповідача. На підставі викладеного, ст.405 ЦК України, ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: partial