Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] , третя особа - Станично-Луганська селищна військово-цивільна адміністрація Щастинського району Луганської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.2005 року. У вказаному житловому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , однак фактично не мешкає у ньому з 06.06.2014 року. Позивачка наголосила, що їй не відомі актуальні контакти відповідача та його теперішнє місце проживання, у зв`язку з чим вона не має можливості звернутися до нього з проханням добровільно знятися з реєстраційного обліку у належному їй будинку, а тому вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивачка надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подавав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Представник третьої особи - Станично-Луганської селищної ВЦА Щастинського району Луганської області у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі- продажу квартири від 12.02.2005 року, серії ВВТ №412294, посвідченого приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Луганської області Гриценком Ю.В. [PERSON] належить будинок [ADDRESS] , що також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру правочинів за №699146 від 12.02.2005 року та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6513801 від 16.02.2005 року, виданого Станично-Луганським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації. Згідно довідки начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 01.09.2021 року за №135 - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] - 1/1 частка, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Луганської області Гриценком Ю.В. 12.02.2005 року, реєстр №287. В зазначеному будинку зареєстровані: відповідач [PERSON] , 1956 року народження [PERSON] , 1932 року народження, що підтверджується довідкою №870 від 29.06.2021 року, виданою заступником селищного голови Станично-Луганської селищної ради, однак відповідач фактично там не проживає з червня 2014 року, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеним посадовими особами Станично-Луганської селищної ВЦА Щастинського району Луганської області та довідкою від 29.06.2021 року. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає з 2014 року, житловим будинком не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачує, домовленості з позивачкою про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої його реєстрації у будинку позивачки наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним будинком. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявляла вимог про стягнення з відповідача на її користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за її рахунок. На підставі викладеного і

Outcome: approved