Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити батьківських прав останнього стосовно доньки - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що з 14 березня 2008 року вони з відповідачем [PERSON] перебували в зареєстровану шлюбу, під час якого [INFO] у них народилась донька - [PERSON] . Заочним рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 01 лютого 2010 року шлюб між подружжям було розірвано. Причиною розірвання шлюбу з відповідачем послужило те, що останній зловживав спиртними напоями та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння проявляв агресію. Така поведінка [PERSON] негативно впливала на стан здоров`я як позивача так й їх неповнолітньої доньки. Як зазначила позивач, після розірвання шлюбу відповідач донькою не цікавився, з нею не спілкується, аліменти на утримання дитини не сплачує, його місце знаходження взагалі не відоме. На думку позивача, [PERSON] фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що змусило позивача звернутися до суду із відповідним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 квітня 2018 року головуючим суддею визначено суддю Мащенко С. В. Ухвалою від 26 червня 2018 року цивільну справу прийнято до провадження суддею Мащенко С.В. та відкрите загальне позовне провадження. Строк відрядження судді Мащенко С.В. закінчився 06 серпня 2018 року, цивільна справа по суті не розглянута. Згідно розпорядження керівника апарату суду від 18 вересня 2018 року за № 863 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи й згідно відповідному протоколу від 18.09.2018 року, цивільну справу з єдиним унікальним № 631/388/18 (провадження № 2/631/631/18) передано до розгляду судді Трояновській Т.М. У зв`язку із зміною складу суду, ухвалою суду від 20 вересня 2018 року справу з єдиним унікальним № 631/388/18 (провадження № 2/631/631/18) прийнято до провадження суддею Трояновською Т. М., розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 05 грудня 2018 року замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, з Служби у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області на Службу у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області. 13 травня 2019 року Нововодолазьким районним судом Харківської області постановлено ухвалу про залучення до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області про позбавлення батьківських прав, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 15 серпня 2019 року за клопотанням представника позивача витребувано від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянином України [PERSON] . Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 23 вересня 2019 року закрите підготовче провадження в цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та призначено справу до судового розгляду. 17 грудня 2019 року була постановлена ухвала про заочний розгляд цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Інших процесуальних дій (вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі судом не вживалось. [PERSON] та її представник - адвокат Горлач А. С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та пояснили, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин з 2009 року [PERSON] з донькою взагалі перестав спілкуватися, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток доньки як складову виховання, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню донькою загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу та не створює умов для отримання нею освіти. Крім того, позивач зазначає, що на сьогоднішній день дитина не має змоги виїжджати за кордон з дитячими гуртками, де вона навчається, оскільки для цього необхідна письмова згода відповідача. Позивач та її представник вважають, що зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. В подальшому у судове засідання [PERSON] та її представник - адвокат Горлач А. С. не з`явились. Скориставшись своїм правом, встановленим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України,через канцелярію суду позивач надала заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 8222/19 - вх. від 22.11.2019 року, відповідно до якої просила надалі розгляд справи здійснювати за її відсутності, зазначивши, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а. с. 167). Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`являвся, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до приписів Цивільного процесуального законодавства України за адресою, вказаною у позовній заяві. Згідно з даними поштових відділень судові повістки повернулися на адресу суду з відміткою про неможливість вручення - «за закінченням встановленого строку зберігання», за таких обставин, відповідно до частини 1 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач [PERSON] вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи. У судове засідання, що було призначено на 17 грудня 2019 року відповідач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/828011/). Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву відповідач відповідно до положень статті 178 Цивільного процесуального кодексу України не подав, за час розгляду справи у суді не цікавився ходом її розгляду, ніяких клопотань на адресу суду не направляв. Уповноважений представник Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованих поштових відправлень. У порядку, встановленому положеннями статті 181 Цивільного процесуального кодексу України, начальник Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області Синиця М. А. надала пояснення, що були зареєстровані за вхідним № 1516/19 - вх. від 28.02.2019 року, відповідно до яких зазначила, що вони не можуть надати правову оцінку даній справі, у зв`язку з тим, що ні дитина, ні батько на території Нововодолазького району Харківської області фактично не проживають (а. с. 87). 08 квітня 2019 начальник Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області Синиця М. А. через канцелярію суду надала заву, яка була зареєстрована за вхідним № 2476/19 - вх., відповідно до якої просила здійснювати розгляд справи без представника третьої особи та після розгляду справи повідомити про прийняте рішення (а. с. 102). Уповноважений представник Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. 15 серпня 2019 року на адресу суду надійшла заява від директора Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради Малько О. П., яка була зареєстрована за вхідним № 5655/19 - вх., відповідно до якої останній просив розглядати справу без участі їх представника та при винесенні рішення врахувати інтереси малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] . Разом із заявою надали Висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки, [PERSON] (а. с. 127 - 129). З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача та її представника, а також представників третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета, свідчить їх відповідні заяви долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним надання відповідачем та представниками третіх осіб особистих пояснень не має, а позивач та її представник у судовому засіданні їх вже надали, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за їх відсутності. Вислухавши пояснення та доводи позивача та її представника, думку неповнолітньої дитини, а також показання свідків, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують правовідносини, що виникли, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Згідно частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-\-зп). При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положення частини 2 статті 129 Конституції України визначають основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 березня 2008 року, який відповідно до рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова ухваленому у заочному порядку 01 лютого 2010 року, був розірваний, що також підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 25 серпня 2010 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №254 від 25 серпня 2010 року (а. с. 8, 9). Під час перебування сторін у шлюбі у них [INFO] народилась донька - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 12 вересня 2008 року, актовий запис № 677, де у графі «Батьки» зазначені громадяни України: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а. с. 7). Відповідно до відомостей (довідки) про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, які мешкають у приватному домоволодінні, наданих адміністрацією Немишлянського району Харківської міської ради 08 березня 2018 року за № 172 - 02, судом встановлено, що позивач [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 10). Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Положеннями частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. З приписів статтей 51 та 52 Конституції України, пункту 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтей 6, 8 та 11 - 12Закону України «Про охорону дитинства» кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Кожна дитина має право на життя з моменту визначення її живонародженою та життєздатною за критеріями Всесвітньої організації охорони здоров`я, а також право на сімейне виховання та збереження сімейних зв`язків. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідальну роль у захисті таких дітей Держава поклала на суди Відповідно до положень частини 1 статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Серед батьківських обов`язків чинне законодавство України відокремлює обов`язки з виховання дитини, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, а також поважати дитину (частини 1 - 4 статті 150 Сімейного кодексу України). Частиною 5 цієї ж статті визначено, що передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. З огляду на положення частини 3 статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. У свою чергу, положення частини 4 зазначеної статті передбачають, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Положення пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України обумовлюють, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Аналогічне за своїм юридичним змістом роз`яснення міститься також у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав». Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). Про свідоме ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків та нехтування їм, свідчать сукупність доказів, що міститься в матеріалах справи. Так, відповідно до повідомлення адміністрації Харківської спеціалізованої школи І - ІІІ ступенів № 73 Харківської міської ради Харківської області за № 01-49/115 від 12 березня 2018 року убачається, що вихованням [PERSON] повністю займається мати [PERSON] , яка постійно відвідує школу, цікавиться життям дитини, приймає активну участь у житті класу та школи. Батько, [PERSON] , не підтримує зв`язок зі школою та класним керівником, не бере участь у батьківських зборах, не відвідує шкільні та позашкільні заходи (а. с. 18). Згідно довідки Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) № 265 Харківської міської ради» № 47 від 19 березня 2018 року встановлено, що за час перебування [PERSON] , [INFO] , в дитячому садку з 22.03.2011 по 26.08.2014 її батько, [PERSON] , жодного разу не відвідував заклад дошкільної освіти. Дитини мешкає з разом із матір`ю , яка і займається її вихованням. [PERSON] приводила та забирала доньку з садочка, контактувала з працівниками закладу та вихователем групи, реагувала на їх зауваження або прохання щодо поведінки та виховання дитини. Також своєчасно сплачувала за харчування дитини, надавала добровільну благодійну допомогу групі та закладу. Батьківські збори та свята відвідувала постійно (а. с. 19). Із матеріалів справи судом встановлено, що у Нововодолазькому районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист № 2 - 1338/09, виданий 05 травня 2009 року Фрунзенським районним судом міста Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 часини заробітку, починаючи з 06 лютого 2009 року до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , повноліття. Відповідно до розрахунків заборгованості по стягненню аліментів, складених 09 лютого 2018 року та 15 квітня 2019 року заступником начальника Нововодолазького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Великородною І. В. встановлено, що відповідач по справі - [PERSON] станом на 31 грудня 2017 року має заборгованість по аліментах у розмірі 70679 гривень 96 копійок та станом на 31 березня 2019 року - у розмірі 95812 гривень 46 копійок. Крім того, з вказаних розрахунків вбачається, що за період часу з лютого 2009 року по березень 2019 року відповідач взагалі не сплачував аліменти на утримання доньки (а. с. 11 - 12, 153 - 154). Вищевказаний факт також підтверджений довідкою про неотримання аліментів №772 від 08 жовтня 2012 року, виданою Нововодолазьким районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області з якої вбачається, що [PERSON] за період часу з 01 березня 2012 року по 31 серпня 2012 року аліменти з [PERSON] не отримувала (а. с. 20). Допитана у судовому засіданні 22 листопада 2019 року в якості свідка у відповідності до вимог статті 230 Цивільного процесуального кодексу Українии та попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, [PERSON] повідомила суду, що її донька - [PERSON] у 2007 році уклала шлюб з відповідачем, який тривав не значний час. Спочатку сторони мешкали у неї, а потім коли народилась дочка - [PERSON] вони переїхали мешкати до батьків відповідача у селище міського типу Нова Водолага. Як зазначила свідок, [PERSON] ніде не працював та згодом їй зателефонувала дочка та попросила забрати її з дитиною до додому у місто Харків. З того часу - це останні 10 років [PERSON] разом із донькою [PERSON] мешкають разом із свідком, та за цей час відповідач лише один раз навідував свою дитину, коли вона ще була зовсім малою. Як пояснила [PERSON] , більше [PERSON] вона ніколи не бачила, він не проявляє ніякого інтересу та турботи до своєї доньки. Свідок [PERSON] , яка була допитана у судовому засіданні 22 листопада 2019 року у відповідності до вимог статті 230 Цивільного процесуального кодексу України та попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, показала, що перебуває з позивачем у дружніх стосунках та знає її родини дуже добре. Як їй відомо, батько [PERSON] - [PERSON] ніякої участі у вихованні дитини не приймав та не приймає. Вихованням дитини займається лише її мати та бабуся, батько навіть не вітає доньку з Днем народження, не дарує подарунків. Свідок відмітила, що дуже давно не бачила [PERSON] . Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З цього приводу слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) висловив таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 липня 2015 року зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Статтею 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII встановлено, що держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно зі статтею 13 названої Конвенції дитина має право вільно висловлювати свої думки. Крім того, положеннями статті 3 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, що ратифікована Україною Законом від 03 серпня 2006 року № 69 - V, передбачено права дитини бути проінформованим та висловити свою думку під час розгляду справи (судового розгляду). Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї (частина 1 статті 171 Сімейного кодексу України). Тлумачення частини 2 статті 171 Сімейного кодексу України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить, зокрема вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 Сімейного кодексу України). Аналогічна норма також міститься у пункті 1 частини 1 статті 45 Цивільного процесуального кодексу України. Малолітня [PERSON] в ході розгляду справи в присутності свого законного представника пояснила суду, що з того часу, як пам`ятає себе, вона ніколи не бачила свого рідного батька. Дівчина зазначила, що за весь цей час він жодного разу не відвідував її та не спілкувався з нею, вважала за можливе позбавити батьківських прав свою батька. Дані факти вказують на те, що відповідач [PERSON] не займається матеріальним забезпеченням та вихованням своєї доньки [PERSON] , повністю усунувся та ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не виявляє до неї будь-якої батьківської уваги та турботи. З листа начальника Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області підполковника поліції Глущенка А. В. з`ясовано, що 13 червня 2013 року до чергової частини Нововодолазького районного відділу надійшов матеріал з Нововодолазького відділу державної виконавчої служби за фактом ухилення від сплати аліментів громадянином [PERSON] на користь [PERSON] на утримання спільної неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яка мешкає спільно з матір`ю. Даний матеріал зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 12013220390000457 від 14 червня 2013 року з правою кваліфікацією за частиною 1 статті 164 Кримінального кодексу України. У зв`язку з вищевикладеним, як зазначено у листі, [PERSON] було оголошено в розшук РС № 8716019 від 23 жовтня 2013 року, запобіжний захід не обирався, причина розшуку: особа, яка переховується від органів досудового розслідування. В ході проведення заходів під час розшуку [PERSON] було встановлено, що він виїхав за межі України (згідно довідки по базі даних АРКАН приблизно в 2013 році) та є наявна інформація про знаходження останнього в Московській області місто Серпухов, більш детальної адреси не встановлено (а. с. 17). За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління ДМС України в Харківській області від 31 травня 2018 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим/знятим з реєстрації у Харківській області не значиться (а. с. 23). Відповідно до інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 0.184-319480/15-19-вих від 04 вересня 2019 року вбачається, що за результатами проведеної перевірки інформація про перетин державного кордону України громадянином України [PERSON] у період з 03 вересня 2014 року по 03 вересня 2019 року у базі даних не виявлено, а також додатково зазначено, що інформація у базі даних осіб щодо відомостей про громадян України, іноземців та осіб без громадянства зберігається протягом п`яти років (а. с. 142). З повідомлення, наданого 22 грудня 2018 року за № 7505/119-87/02/24-2018 начальником Слідчого відділення Нововодолазького відділу поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області підполковником поліції Шевченком В. В. вбачається, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013220390000457 від 14 червня 2013 року розпочате за частиною 1 статті 164 Кримінального кодексу України щодо ухилення від сплати аліментів [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] . Дане кримінальне провадження направлене до суду з клопотанням про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності на підставі статті 49 Кримінального кодексу України (а. с. 69). З огляду на вищевикладене вбачається, що проведеними діями притягнути до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів або встановити місце проживання чи перебування відповідача по справі [PERSON] не видалось можливим. Згідно з частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь в її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку № 490 від 19 липня 2019 року, наданого Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] вбачається, що вказаний орган вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а. с. 128 - 129). Суд враховує, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до вищевказаного висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] встановлено, що [PERSON] запрошувався до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області на співбесіду, однак останній не з`явився, пояснень чи документів не надав, з приводу встановлення йому порядку участі у вихованні [PERSON] , [INFO] , та щодо усунення перешкод у спілкуванні з дочкою з боку матері, до Департаменту служб не звертався, ніяких доказів виконання ним батьківських обов`язків не надавав. Згідно з інформацією адміністрації Міської дитячої поліклініки № 15 малолітня [PERSON] , [INFO] , перебуває під наглядом фахівців закладу з народження. За вказаний час супроводжувала дитину в поліклініку під час проведення медичних оглядів мати, [PERSON] . Батько дитини, [PERSON] , за період з 18 серпня 2017 станом здоров`я дитини не цікавився, до фахівців закладу не звертався. Згідно з інформацією адміністрації Харківської загальноосвітньої школи № 73, де навчається [PERSON] з першого класу, мати, [PERSON] , займається навчанням та вихованням дочки, піклується про стан здоров`я, відвідує батьківські збори. Батько дитини, [PERSON] , за період 2018 - 2019 рони батьківські збори не відвідував, успіхами дочки не цікавився. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] , було додатково розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Мати дитини, [PERSON] , на засіданні Комісії особисто пояснила, що батько довгий час умисно ухиляється від обов`язків по вихованню та утриманню дитини, ніколи не відвідує дочку, не цікавиться її здоров`ям, розвитком та досягненнями (а. с. 128 - 129). Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по відношення до своєї доньки, за відсутності будь - яких об`єктивних та доведених перешкод, не бачиться та не спілкується з нею, не приймає участі у її вихованні, навчанні, розвитку та утриманні, не цікавиться її успіхами та здоров`ям, не турбується про фізичний та духовний розвиток, про її харчування, лікування та освіту, не надає належної матеріальної допомоги та моральної підтримки, а відтак, свідомо ухиляється від виховання доньки та нехтує своїми батьківськими обов`язками. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем [PERSON] своїми батьківськими обов`язками щодо своєї малолітньої доньки [PERSON] є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав. Доказів зворотнього суду не надано та в судовому засіданні не встановлено. З урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд виходить, перш за все, з найкращих інтересів дітей та приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо позбавлення відповідача батьківських прав щодо його доньки знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням положень частин 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України за якими суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог; при цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оскільки питання відшкодування судових витрат під час звернення до суду з позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав, не порушувалось та позивач не вимагає компенсації (відшкодування) понесених нею і документально підтверджених судових витрат, процесуальне рішення з вказаного питання судом не вирішується. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved