Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить зобовязати відповідача КП «Індтрикотаж», внести до трудової книжки позивача запис про її звільнення з посади директора КП з 1 лютого 2016 року, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по вихідній допомозі у розмірі 19 200 грн., 57 600 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також 640 грн. сплаченого судового збору. Під час розгляду даної справи судом позивач змінила позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів, належних при звільненні просить стягнути з відповідача на її користь, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, заборгованість по вихідній допомозі у розмірі 8 268 грн., а також 51 084 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. В судовому засідання позивач та представник позивача [PERSON] заявлені [PERSON] вимоги підтримали в повному обсязі. Із пояснень сторони встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах із КП «Індтрикотаж», а 1 лютого 2016 року була звільнена на підставі рішення загальних зборів учасників КП. Позивач зазначає, що на момент розгляду справи судом відповідний запис про її звільнення до трудової книжки не внесено, крім цього, не виплачені належні при звільненні кошти, що стало підставою для її звернення до суду. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заявлені позивачем вимоги не визнали повністю. Так, представник відповідача пояснив, що спору з приводу внесення запису у трудову книжку позивача не існує, оскільки остання за внесенням такого запису до підприємства не зверталась. Запис у трудову книжку [PERSON] про її звільнення не було внесено, так як вона, перебуваючи на момент звільнення на посаді директора КП, зберігала трудову книжку у себе, а не на підприємстві. Представник відповідача також заперечив щодо стягнення на користь позивача заборгованості по вихідній допомозі, а відтак і середнього заробітку за час затримки розрахунку, пояснивши, що остання не мала права на отримання таких виплат, так як була звільнена на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку щодо безпідставності заявлених [PERSON] вимог. Відповідно до копії трудової книжки, заповненої 26 вересня 1974 року на імя [PERSON] остання наказом №21/к від 2 квітня 1992 року звільнена з посади приймальниці замовлень в звязку із переведенням до ГКП «Індтрикотаж», де з цього ж числа прийнята на посаду директора вказаного підприємства. Наявна в матеріалах справи копія протоколу №1/16 від 30 січня 2016 року загальних зборів учасників колективного підприємства «Індтрикотаж», доводить, що на вказаних зборах КП було прийняте колегіальне рішення про звільнення [PERSON] з посади директора КП «Індтрикотаж». Таким чином, наданими доказами підтверджується факт роботи позивача на посаді директора КП та факт її звільнення з вказаної посади шляхом прийняття рішення загальних зборів. Вказані обставини визнаються сторонами, представники відповідача не заперечують, також, що при звільненні [PERSON] відповідний запис до її трудової книжки внесений не був. Відповідно до ч.1 ст.48 КЗпП України та п.1 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок», затвердженої наказом міністерства праці України, міністерства юстиції України, міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року - трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Відповідно до п.2.26 вказаної Інструкції - записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Відповідно до п.4.1 вказаної вище Інструкції - у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства абоспеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. В судовому засіданні встановлено, що на момент звільнення позивач обіймала посаду керівника КП та зберігала власну трудову книжку у себе (що встановлено безпосередньо зі слів позивача). [PERSON] заявлено позовні вимоги до КП, яке, на думку позивача, порушило її права, не внісши відповідний запис про звільнення до трудової книжки позивача. Однак, при звільненні працівника з роботи видається наказ, в якому зазначається підстава розірвання трудового договору з посиланням на відповідний пункт і статтю закону. На підставі цього наказу проводиться запис про причини звільнення до трудової книжки. Трудова книжка з належно оформленим записом видається працівникові у день звільнення. Днем звільнення працівника вважається останній день роботи (ч.2 п.2.26 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок»). Із копії протоколу №1/16 від 30 січня 2016 року загальних зборів учасників колективного підприємства «Індтрикотаж» вбачається, що вказаного числа загальними зборами підприємства було прийнято рішення про звільнення [PERSON] з посади директора КП з 1 лютого 2016 року, а тому саме 1 лютого 2016 року є останнім днем роботи позивача, а відтак, і днем її звільнення. Таким чином, 1 лютого 2016 року [PERSON], як керівник підприємства, мала винести наказ про своє звільнення на підставі рішення загальних зборів учасників колективного підприємства та внести відповідний запис у трудову книжку. На підтвердження порушення прав позивача саме відповідачем [PERSON] надані листи, датовані 26 квітня 2017 року25 січня 2017 року, 24 березня 2016 року, 22 лютого 2016 року, адресовані директору КП, до яких долучені документи, що підтверджують вручення цих листів адресату. Судом вказані докази до уваги не приймаються, оскільки вони не містять вимоги щодо внесення запису до трудової книжки. Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод чи інтересів. Враховуючи наведене вище - в даному випадку КП жодним чином права позивача не порушило, оскільки вимоги закону було не виконано самою [PERSON], як керівником. Крім цього, в ході судового розгляду представник відповідача неодноразово пропонував позивачці внести в присутності суду запис у трудову книжку останньої, однак, [PERSON] від цього відмовилась, мотивуючи свою відмову незгодою із її звільненням. В обґрунтування своєї позиції сторона позивача вказувала на те, що рішення загальних зборів учасників колективного підприємства «Індтрикотаж» прийнято із порушеннями законодавства, оскільки не конкретизовано причину звільнення [PERSON], крім цього, рішення прийнято під час перебування позивача на лікарняному, на підтвердження чого позивачем надано копії листків непрацездатності. Однак, в такому випадку позивач мала у відповідності до закону оспорювати підстави її звільнення у судовому порядку, чого нею зроблено не було. Слід прийняти до уваги, що відповідач в письмовій формі повідомляв позивача про можливість внесення відповідного запису у трудову книжку, що підтверджено відповідним письмовим повідомленням від 31 жовтня 2017 року, наданим суду. Таким чином, враховуючи наведене вище, суд вважає вимогу [PERSON] про зобовязання відповідача внести запис про її звільнення до трудової книжки безпідставною. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача розрахунок при звільненні. Із змісту ст.116 КЗпП України вбачається, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Представники відповідача заперечували наявність будь-якої заборгованості у підприємства перед позивачем на момент її звільнення, посилаючись в тому числі і на відсутність на підприємстві жодної бухгалтерської документації, яку позивач при звільненні забрала із собою. На доведення вказаних обставин сторонами надані копія заяви голови зборів учасників, директора КП від 9 лютого 2016 року, адресовану Сарненському ВП та лист Сарненської місцевої прокуратури від 14 липня 2016 року з приводу звернення до правоохоронних органів. Згідно із змістом позовної заяви позивач вважає, що її звільнення відбулось на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, якою встановлено, що трудовий договір, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у разі припинення повноважень посадових осіб. Однак, одночасно позивач пояснила, що із наявної у Пенсійному фонді звітності вона дізналась, що її звільнено на підставі ст.36 КЗпП України, в той час як представник відповідача наполягає, що вивільнення [PERSON] відбулось на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України. В позовній заяві позивач зазначала, що із нею не було проведено повний розрахунок та не виплачено передбачену ст.44 КЗпП України вихідну допомогу, яка згідно із зміненими позовними вимогами становить 8 268 грн. Частиною 1 статті 44 КЗпП України дійсно встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження підстав її звільнення саме за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП, а в судовому засіданні стосовно цього вона давала суперечливі пояснення суд вважає, що підстав для стягнення з відповідача на користь [PERSON] заборгованості по вихідній допомозі та розрахунку при звільненні немає. З огляду на наведене, позов [PERSON] не підлягає до задоволення в повному обсязі. Оскільки суд дійшов висновку щодо необґрунтованості заявлених позивачем вимог, на підставі ст.88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати, які були понесені позивачем. На підставі наведеного, ст.ст.44, 48, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: dismissed