Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики від 07.05.2010 в розмірі 75000 доларів США, а також 3% річних в сумі 369,86 доларів США, відшкодувати судові витрати, в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що 07.05.2010 між нею та [PERSON] укладений договір позики, відповідно до якого вона надала [PERSON] позику в розмірі 75000,00 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою, складеною [PERSON] . У розписці відповідач, у числі іншого, зазначив, що грошові кошти в розмірі 75000 доларів США від [PERSON] він отримав і зобов`язується повернути зазначену суму боргу у строк до 07 травня 2020 року, однак суму боргу у визначений договором строк не повернув. 29.04.2020, 07.05.2020 та 01.06.2020 на адресу [PERSON] за місцем його реєстрації направлялись вимоги з проханням повернути борг. В відповідь відповідач [PERSON] повідомив, що ним 07 травня 2010 року була складена розписка про те, що він отримав від [PERSON] 75 000,00 доларів США та зобов`язався повернути цю суму до 07 травня 2020 року. Дана розписка складалася у присутності [PERSON] і у подальшому повернення боргу здійснювалося позичальником частинами через нього. Усього через [PERSON] у період з 10.11.2011 по 05.05.2017 було передано позикодавцеві борг на загальну суму 102875,97 доларів США, а тому [PERSON] вважає свій борг погашеним. Позивач [PERSON] із даною позицією відповідача не згодна, вказує, що [PERSON] борг не повернуто, свої зобов`язання не виконано, а тому відповідно до положень ст. 624 ЦК України позивачем були нараховані 3% за період з 08.05.2020 по 06.07.2020 в розмірі 369,86 доларів США. Відповідач [PERSON] , не погоджуючись із заявленими до нього вимогами, подав відзив на позов, в якому вказував, що грошові кошти в борг у [PERSON] він брав в національній валюті України в сумі 600000,00 грн., про що зазначено в розписці. Цей факт було підтверджено підписами як [PERSON] , так і його, грошові кошти передавалась в присутності [PERSON] , як гарантію повернення боргу він та члени його родини передали позивачу нотаріально посвідчені довіреності на право продажу належної їм квартири. За взаємної згоди грошові кошти повертались частинами через [PERSON] , розписки про повернення боргу [PERSON] не вимагав. При цьому, [PERSON] вважає, що борг ним повернуто в повному обсязі, оскільки [PERSON] не вчиняла жодних дій, спрямованих на переоформлення права власності на нерухоме майно. Позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив [PERSON] на позовну заяву, в якій вона стверджує, що [PERSON] було передано грошові кошти саме в розмірі 75000 доларів США, про що чітко вказано в розписці. Відповідачем не виконані зобов`язання щодо повернення боргу, а тому з відповідача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням 3%, нарахованих на суму боргу. Відповідач [PERSON] подав заперечення на відповідь на відзив, в якому вказував, що він отримав грошові кошти в національній валюті України, здійснював їх повернення за взаємним погодженням через третю особу - [PERSON] . Позивач [PERSON] , маючи на руках довіреності щодо розпорядженням майном відповідача, не здійснювала жодних дій щодо розпорядження, а тому відповідач [PERSON] був впевнений, що борг повернуто і не відзивав дані довіреності. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] - адвокати Удовіков В.М. та Удовікова І.М. заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Степанов В.В. у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов, просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 07 травня 2010 року [PERSON] передала у борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 600000,00 грн., що еквівалентно 75000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 07.05.2020, на підтвердження чого надано розписку, копія якої міститься в матеріалах справи. При цьому, у даній розписці [PERSON] власноручно зазначив, що суму 75000 доларів США від отримав. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 ст. 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як визначено ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановленого договором. Положення ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом (ст. 525 ЦК України). Позивач [PERSON] стверджує, що відповідачем не виконано зобов`язання, грошові кошти до теперішнього часу не повернуті. Відповідач [PERSON] вказує на те, що зобов`язання ним виконано в повному обсязі, грошові кошти повернуті в повному обсязі. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). Судом досліджені долучені до матеріалів справи за клопотанням представника позивача Декларації майнового стану особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, подані до Національного агентства з питань запобігання корупції: 1) відповідачем - [PERSON] за 2015 рік, 2016 рік, за період з 01.01.2017 року по 30.08.2017 року (перед звільненням) та за 2017 рік; 2) жінкою відповідача - [PERSON] за 2016-2019 року; 3) чоловіком позивачки - [PERSON] за 2015-2019 роки. Із зазначених декларацій вбачається що: - у Декларації за 2015 рік у розділі «13. Фінансові зобов`язання» [PERSON] , який займав посаду виконуючого обов`язки голови Державного космічного агентства України, відобразив, що фінансовими зобов`язаннями є «Кошти, позичені суб`єкту декларування або члену його сім`ї іншими особами». Дата виникнення зобов`язання - «17.05.2010 року». Декларує він - [PERSON] . Особою, на користь якої виникло зобов`язання, є [PERSON] . Розмір позики - 600 000 грн (сума, яка була еквівалентна 75 000 доларам США станом на травень 2010 року). У подальшому, у Деклараціях за 2016 рік, за період з 01.01.2017 року - 30.08.2017 року (перед звільненням) та за 2017 рік (поданій 27.03.2018 року) [PERSON] у розділі «13. Фінансові зобов`язання» вказував ту ж саму інформацію, тобто підтверджував наявність у нього боргу перед [PERSON] ; - у Декларації за 2016 рік у розділі «13. Фінансові зобов`язання» [PERSON] , яка займає посаду директора Харківського торговельно-економічного коледжу Київського національного торговельно-економічного університету, відобразила, що фінансовими зобов`язаннями є «Кошти, позичені суб`єкту декларування або члену його сім`ї іншими особами». Дата виникнення зобов`язання - «17.05.2010 року». Декларує чоловік - [PERSON] . Особою, на користь якої виникло зобов`язання, є [PERSON] . Розмір позики - 600 000 грн (сума, яка була еквівалентна 75 000 доларам США станом на травень 2010 року). У подальшому, у Деклараціях за 2017 рік, за 2018 рік, за 2018 рік (уточненої) та за 2019 рік (поданій 16.03.2020 року) [PERSON] у розділі «13. Фінансові зобов`язання» вказувала ту ж саму інформацію, тобто підтверджувала наявність боргу у чоловіка - відповідача [PERSON] перед [PERSON] . Зазначеними деклараціями [PERSON] та [PERSON] спростовується твердження представника відповідача про те, що станом на 05.05.2017 борг було повернуто. - у Декларації за 2015 рік на першій сторінці розділу «12. Грошові активи» у підрозділі «Кошти, позичені третім особам», [PERSON] , який є співробітником ГУ ДФС у Харківській області, відобразив наявність боргу [PERSON] його ( [PERSON] ) дружині - [PERSON] у розмірі «75 000 Валюта: USD» (долари США). У подальшому, аналогічна інформація про наявність боргу у [PERSON] перед [PERSON] у розмірі 75 000 доларів США відображена і у Деклараціях [PERSON] за 2016-2019 роки: - на сторінці другій розділу «12. Грошові активи» у Декларації за 2016 рік; - на сторінці першій розділу «12. Грошові активи» у Декларації за 2017 рік; - на сторінці першій розділу «12. Грошові активи» у Декларації за 2018 рік; - на останній сторінці розділу «12. Грошові активи» у Декларації за 2019 рік (поданій 30.03.2020 року) Згідно з ч. 4 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції», у разі суттєвої зміни у майновому стані суб`єкта декларування, а саме отримання доходу, придбання майна або здійснення видатку на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, зазначений суб`єкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу, придбання майна або здійснення видатку зобов`язаний повідомити про це Національне агентство. Зазначена інформація вноситься до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та оприлюднюється на офіційному веб-сайті Національного агентства. За таких обставин, у випадку повернення боргу «станом на 05.05.2017», [PERSON] та [PERSON] повинні були у десятиденний строк після цього повідомити про це Національне агентство, подавши відповідне електронне повідомлення. Суд вважає, що дані, відображені у зазначених Деклараціях майнового стану особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданих до Національного агентства з питань запобігання корупції відповідачем [PERSON] , його дружиною [PERSON] та чоловіком позивачки [PERSON] є достовірними належними доказами факту не повернення боргу відповідачем [PERSON] позивачці [PERSON] . Крім того, ці дані підтверджують і факт укладення 07.05.2010 договору позики між [PERSON] і [PERSON] та його умови. Відносно доводів представника відповідача про те, що грошове зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні і валютою будь-якого зобов`язання може бути тільки гривня (з можливістю відображення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті) суд зазначає наступне. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України; обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки, були передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», в редакціях, що діяли на момент укладання договору позики між [PERSON] та [PERSON] . Те ж саме передбачено на теперішній час статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність» та Законом України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 року. Зокрема, Декретом КМ № 15-93 від 19 лютого 1993 року на час укладання договору позики між [PERSON] та [PERSON] було встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 було наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику, Декретом не передбачалося. Аналогічні норми закріплені у теперішній час у ст. 9 Закону України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 року, Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Одночасно із цим заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідно, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц та від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Оскільки факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за договором позики достовірно встановлений судом, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 75 000,00 доларів США є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України, грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12 і підтверджені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16-ц. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України. Відповідно, у цьому випадку прострочене зобов`язання у розмірі 75 000,00 доларів США передбачає і нарахування 3% річних саме з 75 000,00 доларів США. З урахуванням зазначеного суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних за період з 08 травня 2020 року по 06 липня 2020 року (60 днів) у сумі 369,86 доларів США (75 000 доларів США * 3% : 365 днів * 60 днів) підлягають задоволенню в повному обсязі. За таких обставин суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням наявних у справі письмових доказів. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України. Так, згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. За змістом п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Перед зверненням до суду, 03.07.2020 позивач [PERSON] перерахувала представнику - адвокату Удовіковій Ірині Миколаївні 16500,00 грн із зазначенням у банківській квитанції такого призначення банківського платежу: 11 000 грн - покриття судових витрат і 5 500 грн. - послуги адвоката. На підтвердження правомірності оплати 5500,00 грн. за послуги адвоката до позовної заяви долучено Рахунок № 1 від 01.07.2020. З огляду на викладене, з урахуванням ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки суми судового збору в розмірі 10590,00 грн, сплаченого нею при зверненні до суду з даним позовом, та витрат на правничу допомогу в розмірі 5500,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved