Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] , про виділ в натурі частки житлового будинку, що є спільною частковою власністю, а саме припинити право спільної часткової власності на частину житлового будинку, який у плані будинку значиться під літерою А, загальною площею 72,70 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Також, виділити в натурі [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) 1/2 частки житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; згідно висновку № 5 від 22.02.2021 року щодо технічної можливості поділу (виділу), а саме: житлова квартира [ADDRESS] , загальною площею 36,20 кв.м., житловою площею 17,40 кв.м.: -1-1 коридор 2,90 кв. м., -1-2 комора 1,40 кв.м., -1-3 коридор 5,30 кв.м., -1-4 кімната 17,40 кв.м., -1-6 прихожа 9,20 кв. м., -надвірні будівлі, -сарай 1/2 літера Б 12,60 кв.м., -вбиральня літера Г, споруди №1-3, колодязь питний № 3 в спільному користуванні. Власники житлової квартири [ADDRESS] , загальною площею 36,20 кв.м., житловою площею 17,40 кв.м. [PERSON] , частка власності 1/1. Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.04.1990 року за реєстром № 2-1831 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.03.1992 року за реєстром № 2-1562, житловий будинок в [ADDRESS] , був зареєстрований на праві спільної часткової власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/4 частці. 30 липня 2020 року [PERSON] подарував позивачу [PERSON] 1/4 частину житлового будинку за [ADDRESS] . Отже, на дату звернення до суду позивачка [PERSON] є повноцінним власником 1/2 частини спірного будинку, тобто 1/4 частка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а інша 1/4 на підставі договору дарування. Вищевказаний житловий будинок садибного типу [ADDRESS] , який складається із житлового будинку під літ Г, № 1-3 споруди, № 4 колодязь питний, відповідно до технічного паспорту № 3105, виданого 27.10.2020 року ТзОВ «БАЙТ». Співвласники по 1/4 частці будинку являються позивачу родичами. [PERSON] , який залучений до справи як третя особа, взагалі не заперечує щодо технічної можливості поділу (виділу) частки в окреме приміщення в назначену дату та час з`явився до приватного нотаріуса для підписання договору про свій намір виділу частки в натурі позивачу [PERSON] .. Однак, інший співвласник [PERSON] , який є відповідачем у справі заперечує проти поділу вказаного будинку в натурі, оскільки його повністю все задовольняє. Позивач у своїй позовній заяві також зазначила, що утримує,зберігає вказане майно, облагороджує прибудинкову територію, за свої кошти проводить поточні ремонти, сплачує комунальні послуги, за які відповідач відшкодовує мізерну частину. Крім цього, позивач зазначила, що приватний нотаріус Романович І.В. направляла відповідачу заяву про явку до нотаріальної контори для підписання договору про виділ частки в натурі із майна, що є у спільній частковій власності. Однак, відповідач ухиляється від підписання вказаного договору. 22 лютого 2021 року експертом із технічного обстеження будівель і споруд [PERSON] надано висновок за № 5 щодо технічної можливості поділу в натурі спірного житлового будинку, виділити в натурі [PERSON] 1/2 частки. За технічними показниками житловий будинок з надвірними будівлями можливо розділити на два відокремлені об`єкти господарювання житлові кватири без втручання в несучі конструкції з присвоєнням окремої поштової адрес: зблоковані житлові будинки з відповідними надвірними будівлями, оскільки житловий будинок з прибудовою мають два відокремлені входи з можливістю окремого проїзду та проходу до будинку. У вказаному висновку наявний запропонований розподіл вказаного житлового будинку. Позивач вважає, що запропонований, згідно вищевказаного висновку, виділ в натурі спірного майна є єдино можливим відповідно технічного поділу, так як конструктивні елементи будинку, який перебуває у спільній власності, збудовані таким чином, що кожній із сторін може бути виділено відокремлену квартиру з самостійним входом. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області 26.08.2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено підготовче засідання. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 19.10.2021 року підготовче засідання закрито, а справу призначено до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Борисов І.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав зазначених у ньому. Крім цього, позивач долучила до матеріалів справи копії квитанції про сплату нею комунальних послуг за спірний житловий будинок. Крім цього, позивач підтвердила, що вказаний будинок має відокремлені входи, тому перешкод для користування будинку у відповідача не буде. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог. Однак, підтвердив, що комунальні послуги сплачує позивачка, а він іноді відшкодовує їй частину понесених витрат на оплату таких послуг. При цьому, жодних належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог суду не надав. Третя особа, без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився. При цьому, подав заяву про розгляд справи без його участі, щодо задоволення позовних вимог не заперечив (а.с. 45). Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.04.1990 року за реєстром № 2-1831 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.03.1992 року за реєстром № 2-1562, житловий будинок в [ADDRESS] , був зареєстрований на праві спільної часткової власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/4 частці (а.с. 11, 12). Згідно договору дарування від 30 липня 2020 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Романович І.В. в реєстрі за № 1610, [PERSON] подарував [PERSON] 1/4 частину житлового будинку за [ADDRESS] (а.с. 24-25). Право власності позивача [PERSON] на частку будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , також підтверджено Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 22, 23). Із долучених в судовому засіданні копій квитанцій вбачається, що позивач несе витрати по сплаті комунальних послуг за спірний будинок. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 Цивільного кодексу України. Стаття 321 ЦК України, закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша, третя статті 364 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Таким чином, для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість. Насамперед це означає, що частка яка виділяється повинна бути реально окремим об`єктом нерухомого майна. При цьому частка, яка залишається в іншого власника (власників) має також бути окремим об`єктом нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Якщо таку вимогу висунуть усі співвласники або якщо учасників спільної часткової власності тільки двоє, настає поділ майна, що знаходиться у спільній частковій власності. Поділ спільного майна можливий за спільною згодою між усіма співвласниками, а у випадку недосягнення спільної згоди між співвласниками про поділ спільного майна, поділ цього майна відбувається за рішенням суду. Відповідно до висновку № 5 від 22.02.2021 року щодо технічної можливості поділу в натурі спірного житлового будинку експертом запропоновано виділити у власність позивачу наступне: житлова квартира [ADDRESS] , загальною площею 36,20 кв.м., житловою площею 17,40 кв.м.: -1-1 коридор 2,90 кв. м., -1-2 комора 1,40 кв.м., -1-3 коридор 5,30 кв.м., -1-4 кімната 17,40 кв.м., -1-6 прихожа 9,20 кв. м., -надвірні будівлі, -сарай 1/2 літера Б 12,60 кв.м., -вбиральня літера Г, споруди №1-3, колодязь питний № 3 в спільному користуванні. Власники житлової квартири [ADDRESS] , загальною площею 36,20 кв.м., житловою площею 17,40 кв.м. [PERSON] , частка власності 1/1 (а.с. 7-10). Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що запропонований експертом варіант виділу частки у спірному домоволодінні наближений до розміру ідеальної частки позивача у праві власності та не потребує проведення реконструкцій або перебудови та повністю відповідає порядку користування домоволодінням. Визначальним для виділу позивачу частки нерухомого майна в натурі є технічна можливість виділу частки відповідно до часток співвласників, тому позовна заява підлягає задовленню. Такої ж думки дійшов Верховний Суд України у справі № 6-12цс13.

Outcome: approved