Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON], Ладижинської міської ради Вінницької області, виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішень виконавчого комітету Ладижинської міської ради, рішень Ладижинської міської ради, свідоцтва про право приватної власності, державного акту на право власності на земельну ділянку. Зазначила, що вона згідно договору дарування житлового будинку від 11.12.1999 року прийняла в дар від своєї матері цілий житловий будинок зі всіма господарськими спорудами, розташований на земельній ділянці Ладижинської міської ради в [ADDRESS]. Згідно договору на вказаній земельній ділянці розміщений один одноповерховий житловий будинок, зазначений в плані літер А, а також веранда - а, вх.. майданчик - а1, тамбур - а2, сарай - Б, погріб - п, сарай - В, гараж - г, літня кухня - В1, огорожа №1-6 та колодязь №6. В подальшому вона тимчасово надала в користування своєму братові [PERSON] літню кухню В1, поки він не отримає своє житло. [PERSON] літню кухню не будував та дозволів на її будівництво не отримував. Про те, що її брат переоформив літню кухню в житловий будинок та оформив право власності на нього, вона дізналась із відповіді Ладижинської міської ради від 18.05.2015 року. 12.11.2004 року виконавчий комітет Ладижинської міської ради незаконно прийняв рішення № 547 про оформлення права приватної власності на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON], тобто її літньої кухні. Зазначила, що вважає себе власником літньої кухні, яку [PERSON], переоформив у житловий будинок. [PERSON], було видано свідоцтво про право власності на будинок [NUMBER] від 30.12.2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 684 від 03.12.2012 року, які позивач вважає незаконними, оскільки [PERSON] не має ніякого відношення до її нерухомого майна, а саме - літньої кухні, яка була їй подарована, і надана йому лише в тимчасове користування. Вказала також, що [PERSON] незаконно отримав державний акт на право власності на земельну ділянку в [ADDRESS] призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. [PERSON] не може бути власником земельної ділянки, бо державний акт був виданий йому для обслуговування належної їй літньої кухні і тому є незаконним. Вказала, що бажає на власний розсуд розпорядитися своїм нерухомим майном, яке їй подарували. Тому позивач просила: витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] належну їй згідно договору дарування літню кухню з погребом, яка розташована в [ADDRESS] шляхом повернення її їй як законному власнику; скасувати рішення від 12.11.2004 року за № 547 виконавчого комітету Ладижинської міської ради про оформлення права приватної власності на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] як незаконне; скасувати свідоцтво про право власності [NUMBER] від 30.12.2012 року на житловий будинок на ім'я [PERSON]; скасувати рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 684 від 03.12.2012 року про затвердження Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га в [ADDRESS] як незаконне; скасувати державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку в [ADDRESS] на ім'я [PERSON]; скасувати рішення 37 сесії 35 скликання Ладижинської міської ради № 1347 від 01.10.2009 року «Про безоплатну передачу земельних ділянок у власність» відносно [PERSON] за № 341 по списку згідно з додатком до рішення; скасувати рішення виконкому Ладижинської міської ради № 117 від 18.05.1994 року про відведення [PERSON] земельної ділянки в натурі, як забудовнику; скасувати рішення Ладижинської міської ради № 85 від 18.02.1998 року відносно [PERSON] «Про приватне будівництво» про надання йому дозволу на будівництво літньої кухні та сараю як незаконне; скасувати рішення виконкому Ладижинської міської ради № 209 від 07.05.2004 року «Про приватне будівництво» про надання [PERSON] дозволу на переоформлення літньої кухні в маломірний житловий будинок. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник позивача вказала також, що [PERSON] не бачила, що робиться на подвір'ї, бо є підприємцем і із самого ранку працює. Також позивач зазначила, що мати подарувала їй хату та всі споруди, які зазначені в договорі дарування. Відповідачу [PERSON] в 1994 році мати дала 11 соток городу. Хата [PERSON] це її літня кухня, він її не будував. Вона дозволила йому з сім'єю там тимчасово проживати після того, як він продав квартиру, він для себе утепляв, добудував веранду, вона не заперечувала, орендну плату з них не брала. Літню кухню розмірами 11х6 м почали будувати десь у 1974 році, будували батьки, вона і [PERSON] також допомагав. [PERSON] жив уже в літній кухні коли мати померла [INFO] року. Вона кожен день приходила до мами і його там бачила. [PERSON] продав свою квартиру і поселився в сарай, а його діти в літню кухню. Сарай 5х6 м він будував коли ще жив у квартирі. В 2010 році вона погоджувала межі [PERSON] при виготовленні ним техдокументації на землю, вказала, що її обманули при погодженні меж, вона не зрозуміла де проходять межі. В 2012 році вона приватизовувала землю і [PERSON] також дав згоду на межі. По [ADDRESS] вона проживає з 2012 року. В 2007 році вона звернулась в БТІ щоб виготовити новий техпаспорт на будинок, в ньому літньої кухні не зазначено, вона цього не знала і не бачила. До 2007 року був старий техпаспорт, в якому вказана літня кухня. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали повністю. Представник відповідача вказав, що [PERSON] надавалась земля під будівництво ще за життя матері, надавався дозвіл на будівництво, в 2004 році дозвіл на переоформлення літньої кухні в житловий будинок по [ADDRESS]. У договорі дарування, на який посилається позивач, літньої кухні немає. Даний договір підлягав реєстрації в БТІ, однак був зареєстрований лише 23.03.2007 року. Вважає, що [PERSON] не набула права власності на літню кухню, бо не зареєструвала договір дарування в БТІ. Тоді при інвентаризації літньої кухні не було, що відображено в технічному паспорті на будинок, який було видано [PERSON] в 2007 році. Вважає, що дана обставина була відома [PERSON] при отриманні технічного паспорта в 2007 році, тому просив також відмовити в позові і через пропуск позивачем строку позовної давності. [PERSON] суду повідомив, що мати йому дала землю, на якій він будував свій будинок господарським способом. Почав будувати за життя матері і жив там ще за її життя. При виготовленні ним техдокументації на землю [PERSON] погоджувала межі земельної між їх земельними ділянками. Представник відповідачів Ладижинської міської ради та виконавчого комітету Ладижинської міської ради в судове засідання не з'явився, згідно поданої заяви представника відповідачів він просив провести розгляд справи у їх відсутність та врахувати позицію представника, висловлену на попередніх судових засіданнях. Так, в судовому засіданні 05.08.2015 року представник відповідачів [PERSON] проти позовних вимог заперечила. Вважає їх необґрунтованими та безпідставними, оскільки оформлення права приватної власності за [PERSON] на житловий будинок та земельну ділянку в [ADDRESS] відбулось правомірно на підставі чинного законодавства. Зокрема, при видачі державного акту на землю було дотримано встановленої процедури, [PERSON] погодила межі своєї земельної ділянки із землею [PERSON] Тому рішення міської ради від 01.10.2009 року «Про безоплатну передачу земельних ділянок у власність» є законним. Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий [PERSON], є похідним від рішення, тому теж законний. Рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 12.11.2004 року № 547 є законним, бо прийняте на підставі всіх необхідних документів: заяви [PERSON], акту державної технічної комісії про готовність будинку по [ADDRESS] до введення в експлуатацію, висновку БТІ. Вважає, що немає доказів того, що даний будинок і літня кухня, на яку вказує [PERSON], є одним і тими ж об'єктами. Щодо позовних вимог в частині скасування рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 117 від 18.05.1994 року та № 85 від 18.02.1998 року то вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки винесені за життя матері позивача - [PERSON], і не порушують прав позивача. Позивач на обґрунтування своїх вимог посилається також на показання наступних свідків. Свідок [PERSON], яка є невісткою [PERSON], суду показала, що в 1972 році на ділянці не було нічого, в 1974 році будували кухню із сараєм, кухню будували на погрібі батько з матір'ю. [PERSON] жив із дружиною в літній кухні, мати дала їм 11 соток городу, всередині все робив [PERSON] Літня кухня є й на даний час, не руйнували нічого лише добудували веранду. Свою кухню, сарай і новий погріб [PERSON] сам будував. Сарай та літня кухня це один об'єкт, там зараз живуть діти [PERSON] Свідок [PERSON], яка працює в КП Тульчинське МБТІ з 1986 року, суду показала, що виходила у 2012 році для обмірів будівель за адресою [ADDRESS] в м. Ладижин. При виході візуально бачила, що споруда не нового будівництва, будувалась раніше 1998 року. Техпаспорт можуть виготовити не виходячи на місце, якщо людина не збирається відчужувати нерухоме майно. При переведенні будівель із одного погосподарського номера в інший не обов'язкова письмова заява власника. Довідки-характеристики, що знаходяться на аркушах 18, 25 інвентарної справи будинку по [ADDRESS] видавались на підставі інвентарної справи, без виходу на місце. При виявленні нових будівель, знесенні старих, до інвентарної справи вносяться відповідні зміни пастою іншого кольору із зазначенням дати таких змін. Свідок [PERSON], який проживає разом з [PERSON], суду показав, що проживає разом з [PERSON] з 1998 року, проживали на квартирі. Літня кухня тоді вже була побудована з цегли. Їздили до будинку по [ADDRESS] на город, доглядали [PERSON], робили ремонти. [PERSON], попросився жити в літній кухні тоді, коли продав квартиру. Мати [PERSON] жила до дня смерті в будинку по [ADDRESS]. З часу продажу квартири [PERSON], в 2012 році вони почали жити в будинку по [ADDRESS]. Їм стало відомо про те, що [PERSON], оформив право власності на літню кухню в 2014 році коли він сказав про це. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши покази свідків, матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок № 755 від 21.06.1974 року, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради, посвідчено, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (інвентарна справа на житловий будинок по [ADDRESS] (далі по тексту Інвентарна справа 1) а.с. 9). Згідно виписки з протоколу засідання виконкому Ладижинської міської ради вбачається, що рішенням виконкому № 34 від 21.03.1985 року головою колгоспного двору по [ADDRESS] призначено [PERSON] в зв'язку з тим, що її чоловік [PERSON] помер [INFO] року (Інвентарна справа 1, а.с. 10). Згідно свідоцтва на право особистої власності [NUMBER] від 12.05.1985 року, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради, посвідчено, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (Інвентарна справа 1, а.с. 11). Відповідно до довідки відділу містобудування та архітектури Ладижинської міської ради від 06.07.2015 року вбачається, що рішенням виконавчого комітету № 18 від 19.01.1989 року відмінено назву вулиці імені Жданова м. Ладижин та відновлено її історичну назву Слобода (а.с. 56). Згідно рішення № 397 від 28.09.1999 року виконкому Ладижинської міської ради вбачається, що право приватної власності на житловий будинок по [ADDRESS] вирішено оформити на [PERSON], як єдиного члена колгоспного двору (Інвентарна справа 1, а.с. 20, 22). Згідно свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради 15.10.1999 року, посвідчено, що житловий будинок, розташований в [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності (Інвентарна справа 1, а.с. 24). Згідно нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 11.12.1999 року видно, що [PERSON] подарувала [PERSON] цілий житловий будинок зі всіма господарськими та побутовими спорудами, розташований на земельній ділянці Ладижинської міської ради по [ADDRESS] (а.с. 16). Згідно витягу про реєстрацію права власності, виданого КП «Тульчинське МБТІ» 23.03.2007 року вбачається, що за [PERSON], на підставі договору дарування від 11.12.1999 року, зареєстровано на праві приватної власності житловий будинок по [ADDRESS] в м. Ладижин Вінницької області (Інвентарна справа 1, а.с. 41). Згідно державного акта направо приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 24.12.2012 року на підставі рішення Ладижинської міської ради № 627 від 20.11.2012 року, видно, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1 га, розміщеної в [ADDRESS], призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (Інвентарна справа 1, а.с. 43, 44). Відповідно до виписки з протоколу засідання виконкому Ладижинської міської ради народних депутатів № 117 від 18.05.1994 року вбачається, що пунктом 6 рішення виконавчого комітету було вирішено вилучити з користування [PERSON] земельну ділянку площею 0,11 га, яка рахувалась за нею по [ADDRESS] і надати цю земельну ділянку під город її синові [PERSON] в постійне користування згідно заяв (а.с. 33). Згідно акту про відведення земельної ділянки в натурі, зареєстрованому під № 315 виконкомом Ладижинської міської ради 09.02.1998 року видно, що забудовнику [PERSON] на підставі рішення виконкому № 117 від 18.05.1994 року відведено в натурі земельну ділянку по [ADDRESS] в м. Ладижин площею 0,11 га. Ділянка межує з однієї сторони з ділянкою [PERSON], з іншої - [PERSON] (Інвентарна справа на житловий будинок по [ADDRESS] (далі по тексту Інвентарна справа 2) а.с. 10). Згідно пункту 5 рішення виконкому Ладижинської міської ради № 85 від 18.02.1998 року дозволено [PERSON] побудувати літню кухню розміром 5х11 м та сарай розміром 5х6 м на його садибі по [ADDRESS] в м. Ладижин (а.с. 93). Рішенням виконкому Ладижинської міської ради № 209 від 07.05.2004 року, пунктом 5, надано дозвіл [PERSON] на переоформлення літньої кухні в маломірний житловий будинок житловою площею 44,7 кв.м по [ADDRESS] в м. Ладижин, враховуючи позитивні висновки технічного обстеження (а.с. 90). Рішенням виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 547 від 12.11.2004 року вирішено оформити право приватної власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] та видати свідоцтво про право власності (Інвентарна справа 2, а.с. 24). Згідно свідоцтва на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради 05.01.2005 року на підставі рішення виконавчого комітету № 547 від 12.11.2004 року видно, що дане свідоцтво посвідчує право приватної власності [PERSON], на житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] в м. Ладижин (Інвентарна справа 2, а.с. 26). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Тульчинське МБТІ» 05.01.2005 року, видно, що за [PERSON] на підставі виданого виконкомом Ладижинської міської ради свідоцтва про право власності від 05.01.2005 року, зареєстровано право приватної власності на житловий будинок по [ADDRESS] в м. Ладижин (Інвентарна справа 2, а.с. 27). Рішенням Ладижинської міської ради № 1347 від 01.10.2009 року передано безоплатно у власність земельні ділянки згідно цільового призначення згідно додатку. Зокрема згідно додатку до рішення зазначено, що [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,1 га для обслуговування жилого будинку та господарських споруд та площею 0,01 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 101-104). Згідно державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 13.04.2010 року на підставі рішення Ладижинської міської ради від 01.10.2009 року, видно, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1 га, розміщеної в [ADDRESS] призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (а.с. 69). Згідно рішенням виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 684 від 03.12.2012 року вирішено оформити право приватної власності за [PERSON] на житловий будинок загальною площею 69,6 кв.м, житловою площею 32,7 кв.м, з господарськими спорудами, розташований в [ADDRESS] та видати свідоцтво про право власності (а.с. 107). Згідно свідоцтва на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради 30.12.2012 року на підставі рішення виконавчого комітету № 684 від 03.12.2012 року видно, що дане свідоцтво посвідчує право приватної власності [PERSON], на житловий будинок по [ADDRESS] в м. Ладижин (а.с. 88). Із технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS], який виготовлений станом на 13.12.2012 року вбачається, що житловий будинок 2000 року побудови має розміри 6,05 х (8,57+4,5) м, тобто 6,05х13,07м (площа основи 79,1м) (а.с. 65-68). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. [PERSON] оцінку наявним в матеріалах справи доказам, суд приходить до наступних висновків. Сторонами визнається той факт, що [PERSON] померла [INFO] року, до дня смерті проживала в житловому будинку по [ADDRESS] в м. Ладижин Вінницької області. Встановлено, що за життя [PERSON] була власником житлового будинку по [ADDRESS] в м. Ладижин Вінницької області. В пункті 3 постанови № 5 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Згідно нотаріально посвідченого договору дарування [PERSON] подарувала житловий будинок по [ADDRESS] в м. Ладижин своїй дочці [PERSON] 11.12.1999 року. Щодо заперечень відповідача про те, що [PERSON], набула у власність вказаний житловий будинок лише тоді, коли зареєструвала договір дарування в БТІ 23.03.2007 року, суд враховує наступне. Відповідно до пп. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. ЦК Українизастосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. На час укладення договору дарування в 1999 році діяв Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року, тому застосуванню підлягають норми права, які діяли на час посвідчення договору дарування, зокрема згідно із ч. 6 ст. 86 ЦК УРСР відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. За положеннями ст. 86 ЦК УРСР та ст. 2 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відповідно до ст. ст. 31, 35 Закону України «Про власність» до державної власності в Україні належать загально-державна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб'єктами права власності. Згідно вимог ч.1-2 ст.243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Згідно вимог ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Посилання відповідача на не проведення реєстрації права власності позивачем на підставі договору дарування, не свідчить про його недійсність, оскільки момент виникнення права власності починається з державною реєстрацією цього права відповідно до Цивільного Кодексу України, що набув чинності з 2004 року. Але діюча у попередній період ст. 128 Цивільного Кодексу Української РСР визначала загальне правило, за яким перехід права власності пов'язувався з моментом передачі речі. При цьому обов'язок власника зареєструвати право власності на нерухоме майно у період до 2004 року не впливав на існування статусу власника нерухомого майна та притаманних такому власнику правомочностей у спірних правовідносинах. Разом з тим, суд вважає, що твердження позивача про те, що на підставі договору дарування до неї перейшло право власності і на об'єкт, який позначений в договорі дарування літ. В1 - літня кухня, є помилковим. Так, відповідно до ст. 30 Земельного Кодексу України 1990 року, встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується [PERSON] народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Статтею 67 Земельного Кодексу України 1990 року було передбачено, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше у містах - 0,1 га. Сторонами не надано суду доказів того, який розмір земельної ділянки рахувався за колгоспним двором, головою якого була [PERSON] При цьому судом встановлено, що рішенням виконкому Ладижинської міської ради № 117 від 18.05.1994 року вилучено з користування [PERSON] земельну ділянку площею 0,11 га, яка рахувалась за нею по [ADDRESS] і надано цю земельну ділянку під город її синові [PERSON] в постійне користування згідно їх заяв. Станом на 18.05.1994 року позивач [PERSON] не була власником будинку по [ADDRESS], не була користувачем земельної ділянки, а тому суд вважає, що на час прийняття рішення виконкому Ладижинської міської ради № 117 від 18.05.1994 року не було порушено жодних прав, свобод чи інтересів [PERSON] А тому, враховуючи положення ст. 1, 3 ЦПК України, вимога позивача про скасування рішення виконкому Ладижинської міської ради № 117 від 18.05.1994 року не підлягає задоволенню, оскільки рішенням не було порушено жодних прав, свобод чи інтересів позивача. Крім того, позивачем не наведено ніяких доказів, що свідчили б про незаконність даного рішення міської ради. На той час користувачем земельної ділянки була [PERSON], оскільки пункт 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні надані їм до введення в дію цього Кодексу земельні ділянки зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. І вилучення з користування [PERSON] земельної ділянки та передача такої ділянки її сину [PERSON], про що винесено рішення виконкому № 11 від 18.05.1994 року, є правомірним. Позовні вимоги про скасування рішення виконкому Ладижинської міської ради № 85 від 18.02.1998 року відносно [PERSON] яким останньому надано дозвіл на будівництво літньої кухні та сараю, з посиланням на те, що літня кухня розміром 5х11 м вже була побудована та належала позивачу згідно договору дарування, є безпідставними. Оскільки встановлено, що договір дарування житлового будинку був укладений 11.12.1999 року. Тому вказана позовна вимога також не підлягає задоволення як необґрунтована, а також через те, що на час прийняття рішення, яке просить скасувати позивач, воно не порушувало її жодних прав, свобод чи інтересів. А дозвіл на будівництво літньої кухні та сараю надавався [PERSON] на раніше виділеній йому в користування земельній ділянці. Вимога позивача про скасування рішення виконкому Ладижинської міської ради № 209 від 07.05.2004 року про переоформлення літньої кухні в житловий будинок по [ADDRESS] не підлягає задоволенню з огляду на те, що земельна ділянка на той час перебувала в користуванні [PERSON], йому рішенням виконкому міської ради № 85 від 18.02.1998 року було надано дозвіл на будівництво літньої кухні та сараю. Даний дозвіл не суперечив ст. 14 ЗУ «Про містобудування», ст. 24 ЗУ «Про планування і забудову територій» в чинній на той час редакції. На порушення своїх прав, як користувача сусідньої земельної ділянки, позивач не вказує. В подальшому, в межах своїх повноважень, виконавчим комітетом Ладижинської міської ради 12.11.2004 року було винесено рішення № 547 про оформлення права приватної власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] та видати свідоцтво про право приватної власності. Таке рішення прийнято на підставі заяви [PERSON], та представлених матеріалів - акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації, матеріалів, представлених Тульчинським МБТІ. Підстав для скасування даного рішення судом не встановлено, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. Після оформлення права власності на будинок, [PERSON] було проведено добудови до будинку, прибудовано тамбур, ганок, побудовано убиральню, гараж. Тому, на підставі заяви [PERSON] (а.с. 108) виконавчим комітетом Ладижинської міської ради 03.12.2012 року було винесено рішення № 684, згідно якого вирішено оформити право приватної власності за [PERSON] на житловий будинок загальною площею 69,6 кв.м, житловою площею 32,7 кв.м із зазначеними господарськими спорудами та об'єктами по [ADDRESS]. Підстав для скасування даного рішення судом не встановлено, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. Оскільки свідоцтво на нерухоме майно серії [NUMBER] від 30.12.2012 року видано на підставі рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 684 від 03.12.2012 року, підстав для скасування вказаного рішення судом не встановлено, тому в задоволенні позовної вимоги про скасування свідоцтва на нерухоме майно слід відмовити. Позивач зазначає, що літня кухня, яку вона просить витребувати з незаконного володіння відповідача знаходиться на земельній ділянці, яка виділялась [PERSON] згідно рішення № 1347 від 01.10.2009 року, на підставі якого було видано державний акт серії [NUMBER], а тому просить скасувати вказане рішення та державний акт. Вирішуючи питання про підставність даних вимог суд приходить на наступних висновків. Рішенням Ладижинської міської ради № 1347 від 01.10.2009 року передано безоплатно у власність земельні ділянки, зокрема [PERSON] площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS]. Судом встановлено, що до цього вказана земельна ділянка надавалась [PERSON] в користування. В судовому засіданні [PERSON] вказувала, що вона погоджувала межі земельної ділянки [PERSON] при виготовленні ним техдокументації на земельну ділянку по [ADDRESS]. Твердження позивача про те, що при погодженні меж її обманули суд сприймає критично, оскільки жодних доказів на підтвердження цього позивачем не надано. Крім того, позивачем не доведено, що раніше між нею та власником сусідньої земельної ділянки [PERSON] виникали будь-які суперечності щодо меж. При цьому, в судовому засіданні позивач також пояснювала, що коли вона в 2012 році приватизовувала землю по [ADDRESS], то [PERSON] також дав згоду на межі. Державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Такий висновок випливає із постанов Верховного Суду України від 13.05.2015 року по справі № 6-164цс15, від 28.01.2015 року у справі № 6-221цс14. Про наявність будь-яких порушень закону чи недотримання вимог земельного законодавства при винесенні міською радою вищевказаного рішення, позивач не зазначає. А тому підстав для скасування рішення, а також скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, суд не вбачає. Суд вважає, що [PERSON] було достеменно відомо, що будівля, яку вона згідно позову вважає своєю літньою кухнею знаходилась на земельній ділянці [PERSON], і про це позивачу було відомо вже з часу виготовлення державного акта [PERSON], і нею, коли погоджувались межі між їх земельними ділянками. А тому суд відкидає як недоведені твердження позивача про те, що вона була підприємцем, постійно була на роботі, не бачила, що будував на земельній ділянці [PERSON] Крім того, вказане твердження позивача суперечить її ж доводам про те, що вона з 2012 року була зареєстрована та постійно проживала в будинку по [ADDRESS], а до дня смерті матері практично щоденно її відвідувала та доглядала. Крім того, згідно технічного паспорта на будинок [ADDRESS], який [PERSON] отримала в КП Тульчинське МБТІ 20.03.2007 року, видно, що вже на той час їй було відомо про те, що на її ділянці не було будівлі, позначеної літ. В1 - літня кухня. Також суд не бере до уваги твердження позивача про те, що вона впустила пожити [PERSON] в свою літню кухню, оскільки дане спростовується, зокрема й її поясненнями про те, що [PERSON] жив уже в літній кухні коли мати померла [INFO] року. Вона кожен день приходила до мами і його там бачила. Покази свідків: [PERSON] про те, що літню кухню будували ще батьки [PERSON], та [PERSON]; [PERSON], про те, що коли він почав проживати разом з [PERSON] в 1998 році та відвідував її матір, то літня кухня вже давно стояла, а мати [PERSON] розповідала як її колись будували, не спростовують встановлених судом обставин про те, що [PERSON] не набула права власності на житловий будинок по [ADDRESS]. Крім того, судом встановлено, що спірна будівля, яку [PERSON] вважає своєю літньою кухнею, знаходиться на земельній ділянці [PERSON], про що зазначає і сама позивач, обґрунтовуючи позовну вимогу про скасування державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, виданого [PERSON] Тобто спірна будівля не знаходиться на земельній ділянці по [ADDRESS], власником якої [PERSON] є згідно державного акту серії [NUMBER], виданого 24.12.2012 року, розмір земельної ділянки 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Оскільки, як було зазначено вище, в межах міста для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розмір земельної ділянки повинен бути не більше - 0,1 га, а [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1 га по [ADDRESS], то спірна будівля не може належати до земельної ділянки по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку. А вказівка в договорі дарування від 11.12.1999 року про те, що на земельній ділянці по [ADDRESS] розміщена, зокрема літня кухня В1, не свідчить про набуття права власності [PERSON], на даний об'єкт, оскільки як було встановлено, даний об'єкт знаходився на земельній ділянці, яка 18.05.1994 року була виділена в користування [PERSON] Запис нотаріуса в договір дарування про наявність господарських будівель та споруд на ділянці сам по собі не свідчить про набуття [PERSON] права власності на такий об'єкт. Оскільки згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 15.10.1999 року, яке було надано нотаріусу як правовстановлюючий документ, що посвідчує право власності дарителя [PERSON], зазначено, що [PERSON] є власником цілого житлового будинку по [ADDRESS]. Записів про приналежність до будинку будь-яких господарських споруд свідоцтво не містить. Згідно копії довідки від 21.09.1999 року КП Тульчинське МБТІ, наявної матеріалах Інвентарної справа 1, на а.с. 25, дійсно зазначено про наявність об'єкта В1- літня кухня. Однак, досліджуючи матеріали інвентарної справи судом встановлено, що визначити точну дату побудови даного об'єкта не можна. Так, згідно останнього аркуша технічного паспорта на будинок по [ADDRESS], виданого в 1985 році, вбачається, що внесено виправлення чорною пастою, із зазначенням: Б1 «літня кухня» та зазначено лише вартість без вказівки на інші дані, зокрема, рік побудови, площу. При цьому зазначено, що вказані зміни внесені 21.09.1999 року. Чи проведено вказані зміни із виходом представника БТІ на місце, чи без замірів і візуального огляду садиби по [ADDRESS], на підставі наявних матеріалів встановити неможливо. Оскільки в акті поточних змін Інвентарної справи 1, а.с. 15, не відображено зміни від 01.10.1993 року у виявленні побудованих нових споруд на земельній ділянці, зокрема по будівництві літньої кухні В1, а самі записи в акт мають вноситися лише при безпосередньому обстеженні в натурі домоволодіння, що зазначено в самому акті. Що підтверджується також і показами свідка [PERSON], яка зазначила, що новий технічний паспорт можуть виготовляти як з виходом на місце проводячи відповідні обміри, так і без виходу на місце. В цей час [PERSON] вже була виділена земельна ділянка площею 0,11 га, яка вилучена у [PERSON], та надано дозвіл на будівництво. Наявність будь-якого побудованого об'єкта, зокрема В1 розміром 3,2х6 м, на вилученій земельній ділянці не може свідчити про протиправність передачі [PERSON] земельної ділянки в користування. Згідно акту поточних змін від 17.05.1985 року зазначено, що при огляді в натурі домоволодіння [ADDRESS] встановлено наступні поточні зміни в плані присадибної ділянки: побудовано сарай літер В і гараж літер Г. В подальшому пастою іншого кольору зазначено, що змін немає, збільшено відсоток зносу на гараж літер «г», із проставленням дати внесення такого запису - 21.10.1999 року. Наступні зміни у вказаному акті датовані 29.02.2007 роком, де пастою іншого кольору зазначено, що літ «Б» огорожа № 6 знесена, літ В та В1 переведено в другий погосподарський номер по [ADDRESS] (Інвентарна справа 1, а.с. 15). На аркуші 3 Інвентарної справи 1 01.10.1993 року дописано, що наявний об'єкт В1 - літня кухня площею основи 19,2 кв.м. Із журналу зовнішніх обмірів будинку [ADDRESS] зазначено наступні позначення будівель: А; Б; П; В; Г. Дані позначення датовані 17.05.1985 роком. В подальшому, в журналі зовнішніх обмірів пастою іншого кольору зроблено зміни, які датовані 01.10.1993 роком, та дописано позначення будівлі В1 розмірами 3,2х6 м, площею 19,2 кв.м. (Інвентарна справа 1, а.с. 13). Суд приходить до висновку, що станом на 1985 рік, коли видавався технічний паспорт, літньої кухні на території домоволодіння по [ADDRESS] не було. Зміни про наявність літньої кухні В1 внесені 01.10.1993 року. Відповідно до того, коли було збудовано об'єкт нерухомого майна, залежить і порядок вводу об'єкту в експлуатацію та порядок набуття права власності на об'єкт будівництва як на нерухоме майно. Встановлено, що на даний час літньої кухні В1 немає. Площа основи житлового будинку по [ADDRESS], який [PERSON] вважає своєю літньою кухнею, на даний час становить 79,1 кв.м (розміром 6,05х13,07м), і не відповідає площі літньої кухні, яка позначена у змінах до Інвентарної справи 1 - площею 19,2 кв.м (розміром 3,2х6 м). Тобто, це зовсім різні об'єкти. Відповідно до роз'яснень п. 23 постанови № 5 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Позивачем не надано суду доказів того, що їй належить житловий будинок по [ADDRESS] в м. Ладижин, розміром 6,05х13,07м, який вона вважає своєю літньою кухнею. Тому позовні вимоги про витребування з володіння відповідача літньої кухні з погребом по [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов є недоведеним, а тому не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed