Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування від 13.09.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори за реєстровим № 6-4188 [PERSON] є власником 21/100 часток житлового будинку, квартира [ADDRESS] . Право власності на належну частку домоволодіння 22.09.1995 року зареєстроване у КП ВООБТІ, номер запису 2286. Відповідач [PERSON] являється двоюрідним братом позивачки, сином попередньої власниці частини будинку, яка в 1996 році зареєструвала його в даному приміщенні. Однак, в спірну частину будинку відповідач не вселявся. Не жив в ній і не зберігав своїх речей, ніколи не цікавився даним житловим приміщенням. Просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме 21/100 частки будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в підготовче засіданні не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до приписів ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. На підставі договору дарування від 13.09.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори за реєстровим № 6-4188 [PERSON] є власником 21/100 часток житлового будинку, квартира [ADDRESS] . Право власності на належну частку домоволодіння 22.09.1995 року зареєстроване у КП ВООБТІ, номер запису 2286 (а.с.5-6). Відповідно до довідки № 659 квартального комітету мікрорайону Центральний, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за вказаною адресою з 1996 року (а.с.10). Відповідно до акту від 28.09.2019 року квартального комітету мікрорайону Центральний, [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 1996 року (а.с.12). Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло. Разом з тим, частиною третьою статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В той же час, згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В той же час, згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено, що позивачі і відповідач не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, відповідач не проживає в спірній частині будинку з 1996 року. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим в будинку [ADDRESS] , чинить перешкоди власнику будинку в користуванні своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування 21/100 частини будинку [ADDRESS] , є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved