Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] про визнання майна спільним майном подружжя, поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності, в якому просила визнати об`єкт нерухомого майна квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею, 44,2 кв.м., житловою площею, 27,4 кв.м., об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , Посвідка на постійне проживання № [NUMBER] , шляхом поділу в рівних частках, право власності на 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею, 44,2 кв.м., житловою площею, 27,4 кв.м., яка належить на праві власності [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 300940851101. Позов обґрунтований такими обставинами. 09 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. На даний час в провадженні Малиновського районного суду міста Одеси знаходиться цивільна справа № 521/12064/21 про розірвання шлюбу між сторонами. Відповідач вказує, що відповідно до договору купівлі - продажу від 24 грудня 2020 року, [PERSON] було придбано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею, 44,2 кв.м., житловою площею, 27,4 кв.м. Вказує, що, придбана [PERSON] в період шлюбу квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу в порядку ст. 69 СК України. Позивач та її представник у відкрите підготовче судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки не повідомили, заперечень щодо розгляду страви за їх відсутності не подавали. Відповідач у відкрите підготовче судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву, в якій позов визнав. Крім того, у заяві про визнання позову міститься клопотання відповідача, в якому просив зменшити розмір судових витрат на правничу допомогу до розміру прожиткового мінімуму, посилаючись на неспівмірність розміру судових витрат складності справи та об`єму наданої правової допомоги. Суд, дослідивши та вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позов належить задовольнити зважаючи на такі обставини. Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, 09 листопада 2016 року між громадянкою Російської Федерації [PERSON] та громадянином України [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , від 09 листопада 2016 року, про що складено відповідний актовий запис за № 2208 (а.с. 12). На даний час в провадженні Малиновського районного суду міста Одеси знаходиться цивільна справа № 521/12064/21 (провадження № 2/521/4410/21), про розірвання шлюбу між сторонами. Відповідно до договору купівлі-продажу від 24 грудня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1348, [PERSON] придбав квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею, 44,2 кв.м., житловою площею, 27,4 кв.м (а.с. 15-18). Із договору купівлі-продажу спірної квартири вбачається, що він вчинений за згодою дружини покупця [PERSON] , справжність підпису якої, на заяві, засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С. 24 грудня 2020 року, за реєстровим № 1347. Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 274330432 від 10 вересня 2021 року вбачається, шо право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с. 19-20). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв`язку із здійсненням права на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому регулюються Главою 8 СК України. У\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми\~закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Тому суд, враховуючи викладені обставини та визнання відповідачем позову, яке прийняте судом, вважає встановленим той факт, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею, 44,2 кв.м., житловою площею, 27,4 кв.м., є об`єктом права спільної сумісної власності, набуте за час шлюбу сторін, а тому підлягає поділу в рівних частках. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Матеріалами справи підтверджується, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 6810,00 гривень, відповідно до квитанції № 0.0.2282906321.1 від 28.09.2021 року (а.с. 69). Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті повністю визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути з державного бюджету на користь позивача 50% судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду. Крім того, 09 вересня 2021 року між позивачем та адвокатом Білим В.В. було укладено Договір про надання правової допомоги № П/Ч/09/21. Відповідно до п. 3.1 вказаного Договору клієнт сплачує адвокату винагороду в розмірі 7000,00 гривень. Відповідно до акту приймання-передачі послуг за Договір № П/Ч/09/21 сторони підтвердили приймання-передачу наданих послуг. Відповідно до квитанції № 536156 від 27 вересня 2021 року позивач сплатила адвокату Білому В.В. грошові кошти в розмірі 7000,00 гривень за надання правової допомоги. Вищевикладене дає суду підстави вважати, що з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 гривень. Стосовно доводів відповідача щодо зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу з підстав неспівмірності розміру судових витрат складності справи та об`єму наданої правової допомоги, суд вважає, що вони є необґрунтованими, адже в силу ч. 6 ст. 137 ЦПК України, відповідем не надано доказів неспівмірності сплачених позивачем коштів, за надання правової допомоги, за аналогічні послуги на ринку.

Outcome: approved