Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по вулиці Попудренка,11 у с. Завод, Чернігівського району, Чернігівської області в порядку спадкування за заповітом, після смерті 31.08.2011 року іі матері [PERSON]. Позов обґрунтовується наступним. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне їй на день смерті майно, у точності на житловий будинок з надвірними будівлями по вулиці Попудренка,11 у с. Завод Чернігівського району, який по даним погосподарських книг Пакульської сільської ради Чернігівського району був зареєстрований на ім'я [PERSON], як колгоспний двір, яка станом на 01.07.1990 року, була єдиною власницею вказаного домоволодіння. За життя, ще 22.09.1997 року, спадкодавець склала заповіт на ім'я позивачки, яка після її смерті у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але перепоною в отриманні свідоцтва про право на спадщину, став той факт, що за життя [PERSON] не отримала свідоцтво про право власності на зазначений вище будинок. У судове засідання позивач не зявилась, через канцелярію суду завчасно представник позивача подала заяву, у якій просила задовольнити позовні вимоги та розглянути справу без їх участі. Згідно положень ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась завчасно подала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити. /а.с.44/ Визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи і інтереси інших осіб. Відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем, суд за наявності підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Представник третьої особи Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області у судове засідання не зявився, оскільки сільський голова подала до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, проти задоволення позовних вимог сільська рада не заперечує. /а.с.37/ Суд, дослідивши усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, визначившись щодо виниклих правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Дослідженням свідоцтва про смерть серії «І-ЕЛ» №173388 встановлено, що [PERSON] померла 31.08.2011 року у віці 85 років у с. Завод, Чернігівського району, Чернігівської області. /а.с.13/ [PERSON] є дочкою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії «ІV-УР» №314168 та свідоцтвом про укладення шлюбу серії «І-ЕЛ» №278579, щодо підтвердження дошлюбного прізвища. /а.с.10/ За життя, 22.09.1997 р., [PERSON] зробила, посвідчене у виконавчому комітеті Пакульської сільської ради Чернігівського району, розпорядження за яким своїм спадкоємцем, до всього належного їй майна призначила [PERSON], тобто позивача по справі. /а.с.11/ Таким чином позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом та спадкоємцем першої черги за законом до майна померлої [PERSON], в силу приписів ст.ст.1223, 1261 ЦК України, положення якого діяли на момент відкриття спадщини. З досліджених у судовому засіданні довідок виконавчого комітету Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області №648 від 27.04.2015 р., №232, №233 від 22.02.2016 р., №1030, №1031, №1032 від 26.07.2016 р. встановлено, що домоволодіння по вул. Попудренка,11 у с. Завод Чернігівського району Чернігівської області згідно даних по господарських книг за 1971-1984 роки відноситься до категорії «колгоспний двір» головою якого до дня смерті, 09.05.1984 року,був [PERSON]. Станом на 1990-1991 рр. єдиним членом господарства була [PERSON], яка до дня своєї смерті, 31.08.2011 року, була зареєстрована та проживала за вище зазначеною адресою одна, але свідоцтво про право власності вона не отримувала. /а.с.15-16, 54-57/ За даними КП «Чернігівське РБТІ» право власності на спірне домоволодіння не зареєстроване, а дані технічного паспорта свідчать, що його дійсна вартість становить 55829 грн. /а.с.17-28, 29/ Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.6 Постанові «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року N20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до ч.2 ст.123 ЦК УРСР частки кожного члена колгоспного двору рівні, включаючи неповнолітніх та непрацездатних членів двору. Достовірними доказами встановлено, що після 15 квітня 1991 року, із вступом в силу Закону України «Про власність», майно описаного вище колгоспного двору не змінилося і не зменшилося, а тому суд дійшов висновку, що єдиним власником домоволодіння була [PERSON]. Доказів того, що спірний житловий будинок станом на 15 квітня 1991 року було переведено до іншої суспільної групи, матеріали цивільної справи не містять. Підстав вважати його самочинно збудованим майном суд не вбачає. Згідно вимог ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до вимог ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, що 15.06.2016 року у Чернігівській районній державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу за №376/2016 до майна [PERSON] /а.с.48-51/ Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №2269/02-31 від 15.06.2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у селі Завод Чернігівського району Чернігівської області по вулиці Попудренка,11, у звязку з відсутністю документу, що посвідчує право власності спадкодавця на вищевказане майно та належним чином оформленого права власності. /а.с.31/ Згідно ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Суд бере до уваги особливість забудови спірного будинку, який було збудовано у системі колгоспного двору. Зокрема, ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Згідно п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 296/5 від 22 лютого 2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна. Отже, виходячи з наведеного, ураховуючи, що за життя спадкодавець [PERSON] не оформила та не зареєструвала своє право власності на вказане нерухоме майно, це унеможливлює позивачу реалізувати своє спадкове право, як спадкоємця за заповітом і перешкоджає їй в реєстрації речових прав. Суд враховує положення ст.124 Конституції України, згідно якої юрисдикція суду поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При цьому можливий судовий захист, як тих цивільних прав, що прямо названі в ЦК, так і тих, що випливають із норм Конституції чи іншого Закону. Таким чином наявні у справі докази та їх правова оцінка підтверджують обґрунтованість позову та є достатніми для його задоволення На підставі викладеного,

Outcome: approved