Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Бориспільського МВ ГУМВС України у Київській області, про визнання її добросовісним набувачем та залишення у власності автомобіля ЗАЗ СЕНС. Позов мотивований тим, що 27.05.2014 р. вона відповідно до довідки-рахунку ВІА№169722 придбала у [PERSON] автомобіль ЗАЗ СЕНС, який в подальшому зареєструвала на своє ім'я в Тульчинському центрі ДАІ 0511 та отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] з отриманням реєстраційного номера автомобіля [NUMBER]. Вартість автомобіля на момент здійснення його купівлі складала 70000,00 грн. За заявою [PERSON] СВ Бориспільського МВ ГУМВС України у Київській області було зареєстровано кримінальне провадження № 12014110100000843 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. На підставі ухвали слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14.08.2014 р. було надано право тимчасового доступу до належного позивачці автомобіля з правом його тимчасового вилучення. Автомобіль у позивачки вилучено і постановою слідчого СВ Бориспільського МВ ГУМВС України у Київській області [PERSON]. його було визнано речовим доказом і поміщено на штраф майданчик Бориспільського МВ ГУМВС України у Київській області. Вважає, що будь-які претензії до неї з приводу наявного у неї права власності на автомобіль зі сторони відповідачки [PERSON] є неправомірними і такими, що порушують її право власності, оскільки право власності на автомобіль вона набула на підставі договору купівлі-продажу, тобто, на підставах не заборонених законом, у той час коли відповідач [PERSON] мав право на відчуження даного автомобіля і не легітимність такого відчуження не доведена. На час укладення договору купівлі-продажу автомобіля вона діяла як добросовісний набувач, вважає, що є добросовісним набувачем, а тому з посиланням на норми ст. 328 ч.1, 330 ч.1, 388 ч.1 ЦК України просить визнати її добросовісним набувачем та залишити автомобіль ЗАЗ СЕНС, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] у її власності, стягнути з відповідачів судові витрати. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала за викладених в позовній заяві обставин, просить його задовольнити. Додатково пояснила, що вона 27 травня 2014 року на підставі довідки-рахунку придбала у відповідача [PERSON] за 70000 грн. автомобіль ЗАЗ СЕНС, 2013 року випуску та 28 травня його зареєструвала. 08.07.2014 року вона отримала свідоцтво про право власності на вказаний автомобіль, де вона зазначена його власником. Автомобіль тричі перевірявся на наявність обтяжень та обмежень, і лише після цього вона здійснила покупку. Однак 28 травня 2014 року зареєстровано заяву [PERSON] в ЄДРДР №12014110100000843, яка першочергово була подана по факту крадіжки спірного автомобіля, за ст. 190 ч.1 КК України, із якої вбачається добровільна передача ще 17.04.2014 року її сином спірного автомобіля незнайомій особі. Оскільки заява була подана 07.05.2014 року, а зареєстрована лише 28.05.2014 року, а сама подія відбулась 17.04.2014 року, тобто із часу подій пройшло багато часу, було допущено халатні дії як із сторони [PERSON], так і з сторони слідчого [PERSON]., який неналежно та невчасно здійснив слідчі дії, що призвело до укладення двох договорів купівлі-продажу автомобіля та постановку його на облік за позивачкою. Із даного приводу позивачка скаржилась до судових інстанцій, та щодо дій слідчого [PERSON]. прийнято рішення щодо порушення кримінального провадження щодо його халатних дій. На підставі ухвали слідчого судді від 14.08.2014 про надання доступу до автомобіля саме слідчим [PERSON] було здійснено його вилучення та надалі вилучений автомобіль визнано речовим доказом у кримінальному провадженні та він знаходиться на штрафмайданчику Бориспільського МВ. [PERSON] із будь-якими позовами до [PERSON] не зверталась, однак неодноразово заявляла, що поверне автомобіль у свою власність. Такі відомості позивачці також повідомили у Бориспільському ВМ. Розслідування кримінального провадження уже більше року не здійснюється належним чином, позивачка ознайомилась із кримінальним провадженням у березні 2015 року, однак підозри нікому не пред'явлено, осіб, що фігурують в кримінальному провадженні не встановлено, тому вона звернулась до слідчого із клопотанням про передачу їй на зберігання автомобіля, який перебуває у її власності, однак їй відмовлено та на даний час відмова оскаржується в суді, рішення не прийняте. Також [PERSON] визнано потерпілою у кримінальному провадженні, що ініційоване [PERSON] Однак, оскільки вона тривалий час позбавлена можливості користуватись належним їй автомобілем, не може ним розпорядитись, то вважає, що [PERSON] порушує її права та звернулась із вказаним позовом, який просила задовольнити, а судові витрати стягнути виключно із пвідповідачки [PERSON], оскільки відповідач [PERSON] так само як і вона є добросовісним набувачем автомобіля. Відповідач [PERSON] позов визнав, заперечив щодо стягнення із нього судових витрат в разі його задоволення, суду пояснив, що він займається купівлею-продажем автомобілів. Йому повідомили знайомі із м.Вінниці про те, що можна придбати автомобіль ЗАЗ СЕНС, 2013 року випуску, який має Київську реєстрацію. Відповідач погодився, однак придбав автомобіль після того, як він був знятий із реєстрації. Надалі [PERSON] тимчасово зареєстрував автомобіль на себе в Жмеринському ДАІ, оскільки не було талонів для постійної реєстрації, а коли знайшов покупця - [PERSON], то зняв автомобіль із реєстрації та на підставі довідки-рахунку продав його 27 травня 2014 року [PERSON] за 70000 грн. При придбанні та продажі автомобіля він так само перевіряв його на наявність обтяжень, однак таких не було встановлено. Після продажу автомобіля [PERSON] було допитано в якості свідка у кримінальному провадженні, що було порушене за заявою [PERSON], однак будь якого іншого статусу у вказаному кримінальному провадженні не має. Вважає себе добросовісним набувачем, просив позов [PERSON] задовольнити, судові витрати стягнути із відповідачки [PERSON] Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов визнав, не заперечував щодо його задоволення, однак судові витрати просив стягувати із [PERSON], оскільки із обставин справи вбачається, що [PERSON] так само як і [PERSON] в силу закуону є добросовісним набувачем спірного автомобіля та його винних дій, у ситуації, що склалась немає. Натомість вбачає певну змову між [PERSON] та певними особами, які звернулись до правоохоронних органів із запізненням, а саме кримінальне провадження внесене до ЄДРДР в той самий день, коли позивачка зареєструвала транспортний засіб. Також дії слідчого призвели до проведення двох операцій із купівлі-продажу спірного автомобіля, оскільки він невчасно вніс відомості до відповідного реєстру. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Луценко І.О. в судове засідання не з'явились з невідомих причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином та завчасно (а.с. 26, 51), [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутності, просила в задоволенні позову [PERSON] відмовити, підтримала надані її представником заперечення (а.с.49). Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Луценко І.О. надіслав до суду заперечення (а.с. 43-44), в яких зазначив, що обставини викладені позивачкою дійсно мають місце, однак на даний час триває кримінальне провадження за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України, яке здійснюється Бориспільським МВ ГУМВС України у Київській області. В межах цього провадження вказаний автомобіль вилучено у позивачки, визнано речовим доказом і поміщено на штраф майданчик Бориспільського РВ. Вважає, що твердження позивачки є бездоказовими, а позовні вимоги, що випливають з такого твердження, не мають правового обґрунтування, оскільки позивачкою не наведено жодного доказу про те, що дійсно її право або порушено, або не визнане, або оспорюване. Лише сам факт кримінального провадження, в межах якого спірний автомобіль вилучено у позивачки, визнано речовим доказом і поміщено на штраф майданчик не тягне за собою порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів [PERSON] Це також не є претензією з боку [PERSON] до позивачки. Сама по собі вимога позивачки про визнання її добросовісним набувачем не ґрунтується на нормах цивільного законодавства, оскільки ст. 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як визнання добросовісним набувачем. А тому на підставі викладеного просить в задоволенні позову відмовити. Надав суду квитанцію понесення [PERSON] судових витрат у сумі 800 грн. за надання правової допомоги.(а.с.42) Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Бориспільського МВ ГУМВС України у Київській області в судове засідання не з'явився з невідомих причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та завчасно (а.с. 41, 50), заяви про відкладення розгляду справи, розгляд справи у його відсутність не надав, поважності причин неявки суду не повідомив, позов не оспорив, не виступив ні на стороні позивача ні на стороні відповідача. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 169 ЦПК України не вбачається. Судом з врахуванням думки присутніх учасників судового розгляду ухвалено проводити розгляд справи у відсутність відповідачки [PERSON] та її представника Луценко І.О. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що згідно облікової картки [NUMBER] від 27.05.2014 р. автомобіль ЗАЗ SENS, 2013 року випуску, зеленого кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], власником якого був [PERSON] знято з обліку для реалізації. (а.с. 8, 11) На підставі довідки-рахунку серії ВІА № 169722 від 23.05.2014 р. позивачці [PERSON] видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 08.07.2014 р. про реєстрацію автомобіля ЗАЗ SENS, 2013 року випуску, зеленого кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. (а.с. 5, 6) В провадженні СВ Бориспільського МВ ГУМВС України у Київській області перебуває кримінальне провадження № 12014110100000843 від 28.05.2014 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, де об'єктом даного злочину є спірний автомобіль та право на нього відповідачки [PERSON] та ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14.08.2014 р. надано слідчому СВ Бориспільського МВ ГУМВС України у Київській області [PERSON] право тимчасового доступу до автомобіля ЗАЗ SENS, 2013 року випуску, зеленого кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрованого на власника [PERSON] з правом його тимчасового вилучення. (а.с. 7) Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.01.2015 р. зобов'язано слідчого СВ Бориспільського МВ ГУМВС України у Київській області визнати [PERSON] потерпілою у кримінальному провадження № 12014110100000843. (а.с. 9-10) Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Статтею 330 ЦК України визначено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч. 1 ст. 388 ЦК України). За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. З огляду на викладені норми Цивільного кодексу України визнання набувача майна добросовісним набувачем можливе у разі звернення власника майна із позовом про витребування майна від добросовісного набувача. Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як визнання добросовісним набувачем. Обрання неналежного способу захисту може бути підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачкою [PERSON] в даному випадку обрано не належний спосіб захисту своїх прав, оскільки спірний транспортний засіб у неї не витребовується, її право власності як добросовісного набувача ще не оспорено. І навпаки, під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Спірний автомобіль знаходиться у власності [PERSON], а понесені нею обмеження у виді вилучення автомобіля в межах кримінального провадження № 12014110100000843 від 28.05.2014 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України є негативними наслідками злочину, який розслідується та рішення за результати такого розслідування не прийняте. За встановлених обставин в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Щодо питання розподілу судових витрат, то їх розподіл у разі документального підтвердження здійснюється відповідно до норм ст. 88 ЦПК України. Оскільки позивачці слід відмовити в задоволенні позову, то присудження їх із відповідачів неможливе. Оскільки відповідачкою [PERSON] та її представником не надано розрахунку понесених судових витрат у виді витрат на правову допомогу, а саме із яких процесуальних чи позапроцесуальних дій вони складаються, які витрати часу понесені на їх проведення, тобто виходячи із положень ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд в даних обставинах не може ґрунтуватись на припущеннях, вважає понесені витрати недостатньо документально підтвердженими та такими що не підлягають стягненню із позивачки. Відповідно до ст.ст.ч.1 ст. 12, 15, 16, 330, 388 ЦК України, п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,

Outcome: dismissed