Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування від 17 грудня 2010 року, 59/100 часток житлового будинку за адресою вул.. [PERSON] (Червоноармійська), 11 в місті Мелітополі, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] удавним правочином, визнання що замість договору дарування 59/100 часток житлового будинку за адресою вул.. [PERSON] (Червоноармійська), 11 укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], укладений договір купівлі продажу 59/100 частин житлового будинку № 11 по вул.. І.Богуна (Червоноармійська) в місті Мелітополі, розірвати договір дарування 59/100 часток житлового будинку за адресою вул.. [PERSON] (Червоноармійська), 11 в місті Мелітополі, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що вона є власником 41/100 житлового будинку №11, розташованого у м. Мелітополі по вул. І.Богуна, на підставі договору купівлі-продажу будинку від 12 листопада 1999р.. На підставі договору дарування частини житлового будинку від 17 грудня 2010р. [PERSON] став власником 59/100\~ частин житлового будинку №11, що знаходиться по вул. Івана Богуна у м. Мелітополі Запорізької області, розташований на земельній ділянці площею 0,0974 га.. При цьому, [PERSON] колишній власник цієї частини будівлі, відповідач у справі, укладаючи зазначений договір дарування, фактично приховала укладання договору купівлі-продажу. Відповідач у справі [PERSON] зруйнував частину будинку, здійснив у будинку реєстрацію сторонніх осіб. Вважає, що право власності [PERSON] на частку у спільному майні може бути припинене. Відповідач у справі [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування між співвласниками відособлених приміщень житлового будинку та господарських споруд та встановлення порядку користування земельною ділянкою задовольнити. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування між співвласниками відособлених приміщень житлового будинку та господарських споруд та встановлення порядку користування земельною ділянкою, був прийнятий судом та призначений до розгляду разом з первинним позовом. У обґрунтування позову, [PERSON] зазначив, що він на підставі договору дарування частини житлового будинку від 17 грудня 2010р. (право власності зареєстровано 22.12.2010р.) є власником 59/100\~ частин житлового будинку №11, що знаходиться по вул. Червоноармійській (після перейменування вул. [PERSON]) у м. Мелітополі Запорізької області, розташований на земельній ділянці площею 0,0974 га. Зазначив, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Вказав про існування спору щодо порядку користування будинком та земельною ділянкою, неможливість досягти\~ угоди щодо врегулювання даного спору мирним шляхом та необхідність встановлення порядку користування житловим будинком та земельною ділянкою. \~ \~ \~ \~Позивач за первісним позовом та його представники позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, зазначили про звернення до суду із порушенням строків позовної давності. Проти задоволення зустрічного позову заперечували у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON], належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, до суду не зявилась. Від неї до суду надійшла заява про слухання справи за її відсутності, за наявними у справі матеріалами; позовні вимоги за позовом [PERSON] вона не визнала, у письмовій заяві зазначила про застосування судом строків позовної давності. \~ \~ \~ \~Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не зявились. Від представника відповідача до суду надійшла заява про слухання справи за відсутності відповідача за первісним позовом та представника. Проти позову заперечили в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом [PERSON] у письмовій заяві зазначив про застосування судом наслідків пропущення строків позовної давності. Зустрічний позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, заслухавши показання свідків суд вважає, що в задоволені первісного позову слід відмовити; позовні вимоги за зустрічним позовом суд знаходить обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.\~12,\~ч.1, 6 ст. 81ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим\~\~Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено наступне. На підставі договору дарування частини житлового будинку від 17 грудня 2010р. (право власності зареєстровано 22.12.2010р.) [PERSON] є власником 59/100\~ частин житлового будинку №11, що знаходиться по вул. Івана Богуна у м. Мелітополі Запорізької області, розташований на земельній ділянці площею 0,0974 га. Власником 41/100 частини зазначеного житлового будинку, на підставі договору купівлі-продажу будинку від 12 листопада 1999р. є [PERSON]. У відповідності до договору дарування житлового будинку від 17 грудня 2010р. на земельній ділянці площею 0,0974 га. розташовано: житловий будинок глинобитний, зазначений в плані літерою А-1, житловою площею 47,3 кв.м, загальною площею 61,4 кв.м., та наступні господарчі та побутові будівлі та споруди: Д-1 - сарай, У - убиральня. Зазначена частка житлового будинку (59/100) була подарована [PERSON] колишнім власником цієї частки [PERSON], яка володіла нею на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06 листопада 2010р. \~ \~ \~ \~Позивач за первісним позовом [PERSON] вже зверталась до суду із позовними вимогами щодо припинення права відповідача на частку у спільному майні. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду у справі №320/6803/14-ц у задоволенні зазначеної позовної вимоги судом було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20.07.2016р. у зазначеній справі у цій частині рішення було залишено без змін. Зазначене рішення суду було залишено без змін постановою Верховного суду від 02 травня 2018р. \~ \~ \~ \~У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. \~ \~ \~ \~Суд також зазначає, що згідно із\~статтею 365 ЦК України\~право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12. Зазначена правова позиція також міститься у Постанові Верховного Суду від 30 травня 2018р. (справа №760/8958/15-ц) Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. [PERSON] належить 59/100 частина житлового будинка, указана частина у порівнянні із частиною співвласника [PERSON], якій належить 41/100 частина будинку, не може бути визначена як незначна; зазначене житло є єдиною власністю відповідача за первісним позовом [PERSON] (т.1 а.с. 43) припинення на яку завдасть останньому істотну шкоду. Та обставина, що відповідач зареєстрований в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено. \~ \~ \~ \~Отже, позовні вимоги про припинення права власності [PERSON] на частку у спільному майні є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про визнання договору дарування удаваним правочином суд зазначає, що удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Субєкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Пунктом 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~ст. 235 ЦК України\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини (ухвала ВССУ від 21.06.2017 у справі\~№ 204/4407/16-ц). В узагальненні Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року зазначено, що Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Субєкта, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обовязки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Найчастіше за удаваним договором дарування приховувався договір купівлі-продажу. Робилося це здебільшого для перешкоджання у здійсненні іншим співвласником права переважної купівлі, а також для приховання справжніх доходів, отриманих від забороненої діяльності. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі \~ \~ \~ \~Разом з цим, судом встановлено, що первісний позов подано до суду 25.08.2016р., тобто поза межами строків позовної давності. \~ \~ \~ \~Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник стверджували щодо обізнаності позивача щодо укладання спірного договору у грудні 2010 р. Про цей факт також стверджувала відповідач у справі [PERSON]. У письмових заявах на адресу суду від відповідача за первісним позовом [PERSON] (т. 1, а.с. 55) та [PERSON] (т.3 а.с. 82) зазначено про застосування строків позовної давності. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON]\~та її\~представник не\~заперечували факту\~обізнаності щодо\~ укладання\~спірного договору\~під час\~слухання Мелітопольським\~міськрайонним судом\~справи 815/14634/2012\~ у 2012-2013р.р. (рішення ухвалене 15.05.2013р.). Згідно з положеннями\~статті 256 Цивільного кодексу України\~позовною давністю є строк, у\~\~межах\~\~якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України\~передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 4, 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14«Про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено, що є самостійною підставою для цього. На підставі викладеного суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування удаваним правочином за спливом строку позовної давності. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги за зустрічним позовом суд знаходить обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що власником 41/100 частини спірного житлового будинку, на підставі договору купівлі-продажу будинку від 12 листопада 1999р. (право власності зареєстровано 04.08.2000р.)\~ є [PERSON]. На підставі договору дарування частини житлового будинку від 17 грудня 2010р. (право власності зареєстровано 22.12.2010р.) [PERSON] є власником 59/100\~ частин спірного житлового будинку №11, який розташований на земельній ділянці площею 0,0974 га. У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Ч. 1, 3, 5 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 355, ч. 1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Таким чином, житловий будинок №11, що знаходиться по вул. Івана Богуна у м. Мелітополі Запорізької області належить [PERSON]І та [PERSON] на праві спільної часткової власності. У відповідності до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1\~ст. 356 ЦК України\~як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. \~ \~ \~ \~У відповідності до правової позиції Верховного Суду України від 01.07.2013р. визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію й зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 3 квітня 2013 р. у справі № 6-12цс13). \~ \~ \~ \~ \~Така ж сама позиція міститься й в узагальненні практики розгляду судами загальної юрисдикції справ з приводу спорів щодо поділу нерухомого майна \~ \~ \~ \~Суд зазначає, що учасники спільної часткової власності мають право на частку у праві власності на майно (ч. 1 ст. 356 ЦК), а не на конкретно визначену частку у майні. Спільна часткова власність характеризується множинністю суб'єктів і єдністю об'єкта. Відповідно до цієї концепції кожному із співвласників спільної часткової власності не може належати частка самого майна. У постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 р. у справі № 6-12цс13 зазначено таке: Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Ідея спільної часткової власності в тому і полягає, що майно належить усім співвласникам одночасно. Тому, наприклад, зменшення майна внаслідок його пошкодження тягне за собою наслідки щодо всіх співвласників, а не одного чи кількох із них. При розгляді судових справ слід враховувати, що у таких випадках зменшується сам об'єкт права власності, а не частки співвласників. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991р. Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Передбачене\~статтею 318 ЦК України\~право власника користуватися своїм майном на власний розсуд повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою). Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними та у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи. При вирішенні спору та, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Таким чином, в матеріалах справи мають бути або договір про порядок користування земельною ділянкою, або будівельно-технічна експертиза з декількома можливими варіантами поділу земельної ділянки. Суд зазначає, що у рішенні Апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2016р. у справі №320/6803/14 за позовними вимогами [PERSON] до [PERSON] про поділ житлового будинку в натурі між власниками, встановлення порядку користування земельною ділянкою зазначено, що з урахування того, що за наявними у справі документами розмір земельної ділянки по вул. Червоноармійській, 11 відображався по різному, а саме: 0,910 га, 0,934 на, 0,959 га, 0,974 га, належних та допустимих доказів, які б підтвердили фактичну площу земельної ділянки, сторони не надали. У матеріалах справи (т.2 а.с. 89) наявні матеріали кадастрової зйомки земельної ділянки. 13.03.2017р. у відповідності до технічного завдання на виконання проектно-вишукувальних робіт (кадастрової зйомки земельної ділянки) ПП Гео були виконані роботи щодо визначення меж земельної ділянки, затвердження їх на місцевості та складання технічного звіту кадастрової зйомки земельної ділянки. У відповідності до зазначеного технічного звіту (кадастрової зйомки) земельної ділянки розташованої по вул. Івана Богуна, 11 в м. Мелітополі її площа склала 974 кв. м. Крім цього, у матеріалах справи (т.1 а.с.170) наявний акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 14.01.2013р., у відповідності до якого згідно кадастровою зйомкою, виконаної 10.12.2010р. ПП «Гео» на замовлення [PERSON] та [PERSON], площа земельної ділянки дорівнює 974 кв.м. Згідно з актом погодження від 10.12.2010 р. зовнішні межі цієї земельної ділянки буди погоджені з усіма суміжними землекористувачами. Таким чином, протиріччя щодо фактичного розміру земельної ділянки усунені. У справі за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом була проведена судова будівельно-технічна експертиза, за результатами якої суд отримав висновок № 4-17 від 15.12.2017 року. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №4-17 від 15.12.2017р. експертом запропоновано 3 варіанти розділу житлового будинку і 3 варіанти визначення порядку користування земельною ділянкою. Виходячи з принципу доцільності, враховуючи матеріали справи, на думку суду виділення частини позивача необхідно проводити відповідно до 2-го варіанту експертизи, оскільки вони наближені до їх ідеальних часток та враховують спільну можливість користування господарськими спорудами. Таким чином, на думку суду 2-й варіант є найсприйнятливішим, оскільки хоча і передбачає однакову кількість перепланувань передбачену першим та третім варіантом, разом з цим максимально наближений до ідеальних часток співвласників, враховує спільну можливість користування господарськими спорудами. Щодо варіанту встановлення порядку користування земельною ділянкою суд віддає перевагу також 2-му варіанту, відповідно до якого частина земельної ділянки площею 74.1 кв.м залишається в спільному користуванні співвласників, [PERSON] виділяється у користування земельна ділянка площею 399,9 кв.м, [PERSON] 574.7 кв.м.\~\~\~Розрахунок компенсації, що підлягає сплаті [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 4 225 (чотири тисячі двісті двадцять пять) гривень, суд визначає відповідно до висновку експертизи, у звязку з відступом від ідеальних часток співвласників. Дослідивши матеріали справи в судовому засіданні суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved