Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] - про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку, припинення права спільної власності на житловий будинок, виплата грошової компенсації та визнання права власності на житловий будинок. Позивач при зверненні до суду мотивувала свої вимоги тим, що 19. 07. 1978 року нею в період зареєстрованого шлюбу були придбані 3/4 частини житлового будинку [ADDRESS], при цьому договір купівлі-продажу був оформлений на ім'я чоловіка [PERSON], а іншу 1/4 частину цього будинку вони придбати не змогли у зв'язку зі смертю її власника та неоформленням спадщини. З часу придбання даного житла сім'я позивача фактично займала весь житловий будинок. В подальшому, 07. 02. 1989 року згідно рішення суду за позивачем було визнано право власності на 3/4 частин житлового будинку [ADDRESS]. Позивач зазначає, що влітку 1997 року до неї звернувся відповідач [PERSON] з пропозицією знайти покупця на її частину житлового будинку [ADDRESS] та продати її за вигідною ціною. Позивач погодилась продати свою частку будинку з урахуванням вартості неприватизованої земельної ділянки лише за ціною вартості двокімнатної квартири у Жовтневому районі м. Києва, куди б вона мала переїхати проживати разом з дітьми та запропонувала ціну продажу своєї частки будинку в розмірі не менше 8 тисяч доларів США, що було еквівалентно 14 400 гривень. У вересні 1997 року позивач видала на ім'я відповідача [PERSON] довіреність на здійснення від її імені загального представництва з питань збору всіх необхідних документів для відчуження належної їй частини будинку за ціною та на умовах, про які вони попередньо домовились, яка була посвідчена в м. Києві приватним нотаріусом, а також передала йому правовстановлюючий документ та технічний паспорт на домоволодіння. Через кілька місяців [PERSON] повідомив позивача, що угода купівлі-продажу її будинку ще не відбулася і що він і надалі буде здійснювати пошук потенційних покупців, але оригінали документів на будинок їй не повернув та в подальшому став уникати з нею зустрічей. Позивач зазначає, що з того часу і по теперішній час вона продовжувала постійно проживаю у спірному будинку, в якому, крім неї, також зареєстрована її дочка [PERSON] Позивач, маючи намір продовжити збір документів по раніше поданій нею в 2006 році заяві на приватизацію земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, з цього приводу в жовтні 2013 року в усній формі звернулась до департаменту земельних ресурсів КМДА, де їй повідомили про неможливість приватизувати дану земельну ділянку, оскільки власниками житлового будинку є інші громадяни. В подальшому позивачу стало відомо, що 11. 11. 1997 року між нею, в особі представника за довіреністю [PERSON] і [PERSON], з однієї сторони, та покупцями [PERSON] і [PERSON], з другої сторони, на Київській Універсальній біржі через уповноважених біржових брокерів був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] за реєстраційним № D4671/12226, при цьому [PERSON] діяв від імені позивача на підставі довіреності, посвідченої 14. 09. 1997 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №939. Позивач зазначає, що в той час вона згадала, що раніше вона видавала [PERSON] довіреність на збір документів для відчуження своєї частини будинку, і в цій довіреності нею, напевно, було також помилково делеговано представнику [PERSON] право розпоряджатися належною їй частиною будинку, про що вона лише тепер здогадалась після ознайомлення зі змістом оспорюваного договору купівлі-продажу, але на той час через юридичну необізнаність та повну довіру своєму представнику вона цьому не придала особливого значення. Ознайомившись з текстом оспорюваного договору купівлі-продажу, позивач дізналась, що продаж спірного будинку покупцям [PERSON] та [PERSON] був здійснений за 7000 грн., які до підписання даного договору отримали продавці, тобто її представник за довіреністю [PERSON] здійснив продаж належних їй 3/4 частин спірного житлового будинку всього за 5250 грн. (3/4 від 7000 грн.) замість 18000 грн., як вони домовлялись з ним напередодні, при цьому ні після вчинення оспорюваної угоди купівлі-продажу, ні з плином часу відповідач [PERSON] ніяких грошових коштів позивачу ніколи не передавав, а все отримане за угодою - шляхом обману привласнив на свою користь. Позивач вважає, що є всі правові підстави визнати недійсним договір купівлі-продажу 3/4 частин житлового будинку [ADDRESS], припинити право власності [PERSON] і [PERSON] на 1/4 частину даного житлового будинку, виплативши їй грошову компенсацію вартості їхніх часток, а також визнати за позивачем право власності на весь житловий будинок [ADDRESS], у зв'язку з чим просила суд позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явилась, подавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій також зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідачі: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, своїх представників до суду не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомили. Суд, відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутність відповідачів, оскільки неявка відповідачів не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував представник позивача. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що 19. 07. 1978 року позивачем в період зареєстрованого шлюбу були придбані 3/4 частини житлового будинку [ADDRESS], при цьому договір купівлі-продажу був оформлений на ім'я чоловіка позивача [PERSON], а іншу 1/4 частину вказаного будинку вони придбати не змогли у зв'язку зі смертю її власника та неоформленням спадщини. З часу придбання вказаного житла сім'я позивача фактично займала весь житловий будинок. В подальшому, 07. 02. 1989 року, згідно рішення суду за позивачем було визнано право власності на 3/4 частин житлового будинку [ADDRESS]. Позивач при зверненні до суду зазначала, що влітку 1997 року до неї звернувся відповідач [PERSON] з пропозицією знайти покупця на її частину житлового будинку [ADDRESS] та продати її за вигідною ціною. Позивач погодилась продати свою частку будинку з урахуванням вартості неприватизованої земельної ділянки лише за ціною вартості двокімнатної квартири у Жовтневому районі м. Києва, куди б вона мала переїхати проживати разом з дітьми, та запропонувала ціну продажу частки будинку в розмірі не менше 8 тисяч доларів США, що було еквівалентно 14 400 гривень. У вересні 1997 року позивачем було видано на ім'я відповідача [PERSON] довіреність на здійснення від її імені загального представництва з питань збору всіх необхідних документів для відчуження належної їй частини будинку за ціною та на умовах, про які вони попередньо домовились, яка була посвідчена в м. Києві приватним нотаріусом, а також передала йому правовстановлюючий документ та технічний паспорт на домоволодіння. Через кілька місяців [PERSON] повідомив позивачу, що угода купівлі-продажу її будинку ще не відбулася і що він і надалі буде здійснювати пошук потенційних покупців, але оригінали документів на будинок їй не повернув та в подальшому став уникати з нею зустрічей. З того часу і по теперішній час позивач продовжувала постійно проживаю у спірному будинку, в якому, крім неї, також зареєстрована її дочка [PERSON] Позивач, маючи намір продовжити збір документів по раніше поданій нею в 2006 році заяві на приватизацію земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, з цього приводу в жовтні 2013 року в усній формі звернулась до Департаменту земельних ресурсів КМДА, де їй повідомили про неможливість приватизувати дану земельну ділянку, оскільки власниками житлового будинку є інші громадяни. В подальшому позивачу стало відомо, що 11. 11. 1997 року між нею, в особі представника за довіреністю [PERSON], і [PERSON], з однієї сторони, та покупцями [PERSON] і [PERSON], з другої сторони, на Київській Універсальній біржі через уповноважених біржових брокерів був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] за реєстраційним № D4671/12226, при цьому [PERSON] діяв від імені позивача на підставі довіреності, посвідченої 14. 09. 1997 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 939. Позивач пригадала, що колись видавала [PERSON] довіреність на збір документів для відчуження своєї частини будинку, і в цій довіреності нею, напевно, було також помилково делеговано представнику [PERSON] право розпоряджатися належною їй частиною будинку, про що вона лише тепер здогадалась після ознайомлення зі змістом оспорюваного договору, але на той час через юридичну необізнаність та повну довіру своєму представнику вона цьому не придала особливого значення. Ознайомившись з текстом вказаного договору, позивач дізналась, що продаж спірного будинку покупцям [PERSON] та [PERSON] був здійснений за 7 000 грн., які до підписання даного договору отримали продавці, тобто її представник за довіреністю [PERSON] здійснив продаж належних їй 3/4 частин спірного житлового будинку всього за 5 250 грн. (3/4 від 7 000 грн.) замість 18 000 грн., як вони домовлялись з ним напередодні, при цьому ні після вчинення оспорюваної угоди купівлі-продажу, ні з плином часу відповідач [PERSON] ніяких грошових коштів позивачу ніколи не передавав, а все отримане за угодою - шляхом обману привласнив на свою користь. Позивач вважає, що є всі правові підстави визнати недійсним договір купівлі-продажу 3/4 частин житлового будинку [ADDRESS], припинити право власності [PERSON] і [PERSON] на 1/4 частину зазначеного житлового будинку, виплативши їй грошову компенсацію вартості їхніх часток, а також визнати за позивачем право власності на весь житловий будинок [ADDRESS], у зв'язку з чим просила позов задовольнити. Згідно з даними Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 19. 02. 2014 року № 29511 житловий будинок [ADDRESS] на праві власності зареєстрований за [PERSON] і [PERSON] (в рівних долях) на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 11. 11. 1997 року, дублікат якого виданий 02. 06. 2006 року. Відповідно до витягу з бази міського земельного кадастру від 09. 10. 2013 року, земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS], не приватизована та має обліковий код 8000000000:69:181:026. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що в житловому будинку [ADDRESS] вона проживає з народження разом з матір'ю [PERSON] і братом [PERSON] та зареєстрована на його житловій площі. Свій будинок мати [PERSON] ніколи нікому не продавала, оскільки іншого власного житла в м. Києві вони не мають. Мати їй розповідала, що ще в 1990-х роках через свого кума [PERSON] вона мала намір продати їхній будинок, щоб за виручені гроші придбати двокімнатну квартиру, але угода купівлі-продажу не відбулася, а правовстановлюючі документи на будинок [PERSON] їй не повернув та більше ніколи не заходив до їхнього будинку. Нещодавно матері стало відомо, що [PERSON] по довіреності в 1997 році продав їхній будинок стороннім громадянам, яких вона ніколи не бачила, за значно заниженою від ринкової вартості ціною. Вважає, що угоду купівлі-продажу їхнього житлового будинку слід визнати недійсною внаслідок зловмисної згоди представника [PERSON] з покупцями будинку, оскільки дана угода була вчинена не в інтересах матері та членів її сім'ї, в тому числі з порушенням її прав та прав її брата, які на той час були малолітніми. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дав аналогічні пояснення, що і свідок [PERSON] Оцінюючи покази свідків, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки свідки не заінтересовані в справі і підстав для обмови сторін у них немає, їх покази не суперечать іншим матеріалам справи, тому і підстав для сумніву у правдивості пояснень свідків у суду немає. Отже, в судовому засіданні свідки підтвердили, що дійсно позивач не мала наміру продавати свою частину житлового будинку за невигідною для себе ціною. Відповідно до приписів вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, вказані принципи щодо обов'язковості доведення тих чи інших обставин є обов'язковими при з'ясуванні обставин справи по суті. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з підстав зловмисної угоди представника продавця з покупцями є доведеною, а відтак приходить до висновку про її задоволення з наступних підстав. 01. 01. 2004 року набув чинності новий ЦК України в редакції від 16. 01. 2003 року, в пункті 4 Прикінцевих та Перехідних положень якого зазначається, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи з того, що спірні правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України, то до них слід застосовувати положення ЦК УРСР в редакції від 18. 07. 1963 року. У відповідності з ч. 1 ст. 57 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок обману, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого, а відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦК УРСР якщо угода визнана недійсною з підстав, передбачених частиною 1 цієї статті, то потерпілому повертається другою стороною все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодовується його вартість. Згідно з пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. № 3 (із змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК УРСР суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їхнього безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Так, загальне визначення поняття «зловмисна угода» міститься в Роз'ясненні Президії Вищого арбітражного суду України від 12 березня 1999 р. № 02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними». Згідно з пунктом 13 вказаних Роз'яснень, зловмисна угода - це умисна змова представника однієї сторони з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої укладено договір. Укладення угод на заздалегідь невигідних умовах, які завдають постраждалій стороні значних збитків, розглядаються в судовій практиці як безумовний доказ зловмисної змови. Так, у зазначеній вище справі № 04-1/15-5/183 Вищий арбітражний суд України погодився з висновками арбітражного суду Львівської області стосовно того, що, укладаючи спірні договори, представники сторін знали про явну невигідність для продавця відчуження зазначених в угодах майнових об'єктів, тобто спірні договори є укладеними внаслідок зловмисної угоди представників продавця і покупця, що є правовою підставою для визнання їх недійсними згідно зі ст. 57 ЦК України (1963 року). У Постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2003 року у справі № 1/140 зазначається, що продаж за завідомо заниженою ціною (що є аналогом купівлі за завідомо завищеною ціною) є ознакою зловмисної змови. Аналогічного висновку дійшов також Вищий господарський суд України в Постанові від 28 квітня 2004 року у справі № 148/5-03. Як зазначено в Постанові, «під зловмисною угодою, у даному випадку, суд розуміє умисну змову представників покупця (відповідача) і продавця (позивача), в результаті якої для продавця наступили несприятливі наслідки - продаж нерухомого майна за залишковою вартістю, що була майже у чотирнадцять разів меншою, аніж його реальна (ринкова) вартість». Доказом продажу спірної частини будинку за явно заниженою ціною є висновок про вартість майна від 22. 11. 2013 року, складений суб'єктом оціночної діяльності ПП «Апстрім-Експерт», згідно якого станом на 19. 11. 1997 року залишкова вартість спірного житлового будинку становила 16 416,00 грн., відповідно вартість належних позивачці 3/4 частин спірного будинку становила 12 312,00 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, що між представником позивача [PERSON] та покупцями [PERSON] і [PERSON] була укладена зловмисна угода, наслідком якої став продаж майна позивача за балансовою вартістю, що була майже у 2,5 рази меншою, ніж його реальна ринкова вартість, внаслідок чого позивачці було заподіяно значних матеріальних збитків і вона з двома дітьми фактично залишилась без єдиного власного житла в м. Києві. В пунктах 6, 7 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України зазначено, що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, а до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки, а вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом незалежно від закінчення строку позовної давності (ст. 74 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, яким вважається день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічні положення містяться і в ЦК України, який набув чинності 1 січня 2004 року. Так, ст. 257 ЦК України встановлений трирічний строк позовної давності для захисту порушеного права, при цьому початок перебігу строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Враховуючи, що строк на пред'явлення даного позову не сплив до набрання чинності новим ЦК України 1 січня 2004 року і його перебіг почався з жовтня 2013 року, коли позивачу достовірно стало відомо про порушення її права власності після звернення до департаменту земельних ресурсів КМДА та ознайомлення з текстом оспорюваної угоди купівлі-продажу житлового будинку, і що раніше вона не могла дізнатися про порушення свого права, оскільки угоду купівлі-продажу частини будинку вона особисто не вчиняла, грошей від його продажу не отримувала, її місце проживання зареєстроване за адресою розташування спірного будинку по даний час, а питання про її примусове виселення зі спірного будинку відповідачами ніколи не ставилося, тому строк звернення з цим позовом до суду позивачем пропущений не був. Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Пленум Верховного Суду України в п. 7 своєї постанови від 22. 12. 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснює, що при вирішенні судом спорів учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Беручи до уваги вище викладене та враховуючи, що спірна 1/4 частка співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] у праві спільної часткової власності на житловий будинок є незначною в порівнянні з часткою позивача [PERSON] у розмірі 3/4, що дана спірна частка є неподільною та не може бути виділена співвідповідачам в натурі, оскільки відсутня можливість виділення окремих житлових кімнат необхідного розміру з облаштуванням окремого входу, що спільне володіння і користування спірним житлом є неможливим, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам їх сімей з урахуванням того, що співвідповідачі та члени їх сімей на праві власності забезпечені іншим житлом, де постійно проживають, та фактично відмовились від права власності на спірну частину будинку, оскільки ним не користуються на відміну від позивача, яка добросовісно володіє спірним будинком та відкрито і безперервно користується ним більше 15 років з часу вчинення оспорюваної угоди, тому суд вважає можливим припинити право співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] на 1/4 частку у спільній власності на спірний будинок з подальшою компенсацією вартості їхніх часток за рахунок коштів позивача, попередньо внесених на депозитний рахунок суду. У відповідності з висновком про вартість майна від 22. 11. 2013 року, складеним суб'єктом оціночної діяльності ПП «Апстрім-Експерт», вартість спірного будинку станом на 19. 11. 2013 року складає 56 410,00 грн., а натомість вартість 1/4 частки співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] становить 14 102,5 грн., тобто відповідно по 7 051,25 грн. кожному з відповідачів. Грошова компенсація від вартості 1/4 частки спірного будинку в розмірі 14 102,50 грн. до ухвалення рішення у справі була перерахована позивачем по квитанції № 470823 від 18. 02. 2014 року на депозитний рахунок Солом'янського районного суду м. Києва № 37319001004186, отримувач платежу: Солом'янський районний суд м. Києва, МФО 820019, ідентифікаційний код отримувача: 02896762. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи, що внаслідок недобросовісних дій представника позивача - відповідача [PERSON] - позивач [PERSON] втратила правовстановлюючий документ на частину свого житлового будинку та не має змоги його відновити у зв'язку з незаконним набуттям права власності на частину її житлового будинку відповідачами [PERSON] і [PERSON], які не визнають її права власності на житло, тому суд приходить до висновку, що є правові підстави визнати за [PERSON] право власності на весь житловий будинок [ADDRESS] з урахуванням 1/4 частки відповідачів, якої вони правомірно позбавляються взамін присудження їм грошової компенсації. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що є всі правові підстави для визнання недійсним 3/4 частин договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], а відповідно й визнання за [PERSON] права власності на весь спірний житловий будинок шляхом припиненням права власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] на 1/4 частку вказаного будинку з наступним присудженням їм грошової компенсації. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням задоволення позову, суд вважає за доцільне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача витрати по оплаті судового збору в сумі 564 грн. 10 коп.

Outcome: approved