Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Мар'їнського районного суду Донецької області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заява мотивована тим, що заявник з жовтня 2000 року по червень 2002 року була слухачем факультету післядипломної освіти Донецької державної академії управління за спеціальністю «Менеджмент організацій». У заявника виникла необхідність підтвердити навчання в академії та підтвердити факт отримання диплому, однак у зв'язку з перебуванням архівів академії в місті Донецьк, на тимчасово окупованій території, заявник позбавлена такою можливості, у зв'язку з чим звернулась до суду. У судове засідання заявник не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. У судове засідання заінтересована особа не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, судом встановлено наступне. [INFO] народилась [PERSON], про що в книзі записів актів громадського стану про народження 26.05.1975 року Макіївський міський відділ реєстрації актів громадського стану Донецького обласного управління юстиції зроблено відповідний запис за № 651, відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER]. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00017137927, [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]», у зв'язку з реєстрацією шлюбу з [PERSON]. [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» у зв'язку з реєстрацією шлюбу з [PERSON], відповідно до свідоцтва про одруження [NUMBER]. [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» у зв'язку з реєстрацією шлюбу з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER]. Відповідно до диплому про перепідготовку [NUMBER], [PERSON] закінчила факультет післядипломної освіти Донецької державної академії управління за спеціальністю менеджмент організацій. Рішенням державної екзаменаційної комісії від 29.06.2002 року [PERSON] присвоєно кваліфікацію менеджер-економіст. У заявника виникла необхідність підтвердити своє навчання в академії та отримання диплому. У зв'язку з чим вона звернулась до Донецького державного університету управління, який змінив своє місцезнаходження з тимчасово окупованої території м. Донецька на м. Маріуполь. На запит [PERSON], Донецьким державним університетом управління надано лист від 20.04.2015 року за № 04-11/211, яким повідомлено, що на виконання наказу Міністерства освіти і науки України від 18.11.2014 року № 1384, з 01 грудня 2014 року до завершення збройного конфлікту на території м. Донецьк, Донецький державний університет управління проводить свою освітню діяльність у м. Маріуполь. Тому на даний час неможливо документально підтвердити факт видачі диплома [PERSON], оскільки немає безпечного та безперешкодного доступу до відповідних первинних документів, що зберігаються на тимчасово окупованій території в м. Донецьк. На запит адвоката [PERSON] до Державного освітнього закладу Вищої професійної освіти «Донецької академії управління та державної служби» (який перебуває в м. Донецьк, на тимчасово окупованій території), надано лист від 04.04.2018 року за № 01-06/421 повідомлено, що [PERSON] була слухачем факультету післядипломної освіти за спеціальністю «Менеджмент організацій» Донецької державної академії управління з жовтня 2000 року до червня 2002 року. Після закінчення навчання та успішного складання екзамену, їй присвоєно кваліфікацію «Менеджер-економіст» та видано диплом спеціалісту про перепідготовку встановленого зразка. Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, суд дійшов висновку, про задоволення заяви та про встановлення факту, що має юридичне значення. На підставі викладеного,

Outcome: approved