Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Старобільського районного суду Луганської області з позовом до Старобільської міської ради Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що з 2009 року вона фактично мешкає по [ADDRESS] . Власником даного будинку є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] та після нього відкрилася спадщина у вигляді ј частини житлового будинку [ADDRESS] . Власницею будинку стала дружина померлого [PERSON] . Приблизно у 2000 році померла [PERSON] , яка за життя не встигла документально оформити на себе право власності на вказаний будинок, тому він до цих пір враховується за померлими [PERSON] та [PERSON] у частковій власності. Користування даним житловим будинком моєю сім`єю почалося ще на початку 90-х років, коли її мати [PERSON] разом з нею переїхала до нього. Зі слів матері їй було відомо, що [PERSON] за життя пустила їх до даного будинку для проживання без всіляких умов та термінів. [PERSON] вказувала на те, що після смерті чоловіка залишилася одна, наглядати за нею нема кому та будинок також після її смерті залишити не має кому у зв`язку з чим повідомила їм, що вони можуть розпоряджатися даним будинком як своїм, за однієї умови, щоб вони нею опікувалися до її смерті та сплачували комунальні послуги. Також після її смерті вони залишилися у даному будинку та вважали його своїм. Вийшовши заміж у вересні 2007 року вона з чоловіком залишилася проживати у зазначеному будинку, а мати переїхала до с. Курячівка Старобільського району Луганської області. Отже у даному будинку вона фактично почала мешкати з початку 90-х років і мешкає до теперішнього часу. Однак, згідно із довідкою голови вуличного комітету від 21.05.2020 року вона зі своєю сім`єю мешкає у даному домоволодінні з 2009 року. Даний термін вказаний у зв`язку з тим, що голова вуличного комітету не володіє інформацією стосовно даного домоволодіння до 2009 року. Вона була впевнена, що є власником зазначеного домоволодіння, у зв`язку з чим і звернулась до спеціаліста з проханням зробити технічний паспорт на даний житловий будинок, однак їй було відмовлено та роз`яснено, що будинок враховується за [PERSON] та [PERSON] , які вже померли та ніхто після їх смерті не заявив претензій майнового характеру на даний будинок, таким чином з 2009 року право власності на будинок ніхто не оформлював та не звертався для його оформлення. У зв`язку з чим вважає, що за нею може бути визнано право власності на будинок [ADDRESS] за набувальною давністю. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд розглянути справу у її відсутності. Представник відповідача Старобільської міської ради Луганської області не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без присутності представника, не заперечував проти задоволення позову, просив вирішити спір на розсуд суду. Суд вважає можливим справу розглянути за відсутності сторін по справі. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до копії довідки-характеристики № 04/117 від 27.04.2020 року, виданої Старобільським районним бюро технічної інвентаризації Старобільської районної ради, будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку, посвідченого Старобільською ДНК 09.07.1959 р № 2056 (1/42 частка) та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Старобільською ДНК 08.09.1983 року № 2115; свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Старобільською ДНК 08.09.1983 року № 2117 (3/42 частки). Власницею домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] стала [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08.09.1983 року. Позивач володіє та користується домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS] більш ніж 10 років, що підтверджується копією довідки, виданої головою вуличного комітету № 38 від 21.05.2020 року. Таким чином, позивач разом із сім`єю добросовісно, відкрито та безперервно користується та володіє вказаним. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з такого. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. У п.9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цивільним кодексом. Однією з визначальних підстав набуття права власності за набувальною давністю у відповідності до ст. 344 ЦК України є добросовісність володіння - якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. З ст.344ЦК України). Відповідно до п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Виходячи зі змісту статей 335, 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до постанови Верховного Суду, Велика Палатаї4.05.2019 № 910/17274/17, 12-291гс18 (надалі Постанова) набути право власності па майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно п. 46 Постанови аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Згідно Постанови відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Відповідно до п. 53 Постанови, для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Таким чином, аналізуючи вищевказане, беручи до уваги надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі ст. ст. 15, 16, 328, 335, 344 ЦК України,

Outcome: approved