Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , якою просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Позивач подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач у встановлений трок правом на подачу відзиву на позов не скористався. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала в тому, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Вона як власниця цієї квартири надала членам своєї сім`ї, зокрема своєму синові, право користування цією квартирою. Однак відповідач, який є її сином, не проживає у вказаній квартирі. А реєстрація місця проживання відповідача у цій квартирі, заважає їй, як власниці вільно розпоряджатись та користуватись квартирою і тому відповідача слід визнати таким, що втратив право користування зазначеною квартирою. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, і будь-які докази суду не надав; був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився без повідомлення причин; позивач не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. І на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 квітня 2008 року, [PERSON] отримала 1/2 частку квартири [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності (а.с. 7). І 03 червня 2008 року вона зареєструвала за собою свою частку квартири (а.с. 8). Двадцять сьомого лютого 2019 року, після смерті чоловіка [PERSON] , [PERSON] отримала у спадщину ще 3/8 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 9). А на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 вересня 2020 року [PERSON] купила, а [PERSON] в особі представника [PERSON] продала 1/8 частку квартири [ADDRESS] (а.с.12,13). Тобто станом на 23 вересня 2020 року право власності на зазначену квартиру належало [PERSON] . Станом на 29 жовтня 2020 року, за адресою: [ADDRESS] , мають зареєстроване місце проживання [PERSON] , її донька [PERSON] , її онук [PERSON] , а також її син [PERSON] , якому право користування було надано 03 листопада 2015 року (а.с. 14). Проте, відповідно до акту про встановлення фактичного місця проживання від 03 листопада 2020 року, складеного в присутності сусідів-свідків ( [PERSON] та [PERSON] ), за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не проживає з 2018 року (а.с. 15). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини у сфері права власності, в межах яких між ними виник спір щодо наявності у відповідача, як члена сім`ї власниці, права користування квартирою у зв`язку з його відсутністю у квартирі. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Також положення частин перших статей 383 і 405 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) прямо встановлюють, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. При цьому житлове приміщення, яке члени сім`ї мають право займати визначається власником. Отже, члени сім`ї власника квартири можуть отримати право користування ним від власника, який при цьому, може визначити конкретне житлове приміщення у квартирі якою можуть користуватись члени його сім`ї. Судом встановлено, що відповідач отримав право користування квартирою [ADDRESS] , саме як член сім`ї власниці, оскільки відповідач являється сином позивачки (а.с. 1-3,14). Однак згідно з положеннями частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тож з огляду на те, що відповідач продовжує бути зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , але позивачем доведена його відсутність у квартирі без поважних причин понад один рік, а дані про наявність іншої домовленості між позивачем та відповідачем відсутні, і законом іншого не встановлено, відповідача, як члена сім`ї позивача, слід визнати таким, що втратив право користування цією квартирою. А тому, позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином,

Outcome: approved