Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до Димитровського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в період з 16.06.2001 року по 28.05.2004 року перебувала з відповідачем у шлюбі. Під час шлюбу вони придбали двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно до довідки БТІ Димитровської міської ради право власності на вказану квартиру по реєстраційним даним БТІ до 01.01.2013 року зареєстровано за відповідачем. Позивачка вважає, що їй належить ? частина цієї квартири тому, що придбана під час шлюбу квартира є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Просила поділити спільне сумісне майно та визнати за нею та відповідачем право власності по ? частині двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], за кожним. Заочним рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 12 квітня 2016 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: відділ Державної виконавчої служби Димитровського міського управління юстиції Донецької області, про поділ спільного майна подружжя відмовлено. З вказаним заочним рішенням не погодилась позивачка [PERSON] та подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Димитровського міського суду Донецької області від 12 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на діючому законодавстві, і не відповідає обставинам справи. Суд помилково дійшов висновку про неможливість визнання права власності на ? частину спірної квартири до зняття з неї арешту. Вважає, що визнання права власності на ? частини спірної квартири, яка є обєктом спільної сумісної власності подружжя, не є різновидом відчуження цієї частки квартири і на визнання за нею права власності не розповсюджується дія заборони відчуження, накладеної постановою державного виконавця. Отже, заборона відчуження нерухомого майна не може слугувати перешкодою для визнання судом права власності за співвласником на це майно. В судове засідання апеляційного суду позивачка не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю. Відповідач у судове засідання не зявився. З повідомлення приватного підприємства «ПЖФ [PERSON]», якому доручено вручити відповідачу повістку про виклик його до апеляційного суду, вбачається, що відповідач відсутній за зареєстрованою адресою місця проживання, тому відповідно до вимог пункту 3 частини 5 статті 74 ЦПК України, він вважається повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи. Третя особа ВДВС Димитровського міського управління юстиції у Донецькій області в судове засідання апеляційного суду не зявилася, надала до суду клопотання про розгляд справи за відсутністю її представника. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому, апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю сторін. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що сторони відповідно до свідоцтв про одруження та про розірвання шлюбу перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 червня 2001 року до 28 травня 2004 року (а.с. 4, 7). Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-НО №248651 сторони мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5, 8). Позивачкою змінено прізвище на підставі свідоцтва про шлюб серії 1-НО №121521 від 10 листопада 2007 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Димитровського міського управління юстиції Донецької області (а.с. 6). З довідки про неотримання аліментів №3-8-714 від 31.12.2015 року виданої ВДВС Димитровського міського управління юстиції вбачається, що на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини стягнуто аліменти у розмірі 1/6 частини доходів відповідача, і на підставі виконавчого листа №2-2851 від 22 жовтня 2003 року заборгованість по аліментах становить 45173,44 грн. (а.с. 31). З довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» Димитровської міської ради» №304 від 17.12.2015 року видно, що двокімнатна квартира загальною площею 42,5 м2, у тому числі жилою - 23,8 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS], належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області 29 грудня 2001 року за №7099. Вартість цієї квартири складає 66853,00 грн. (а.с. 10, 9, 20-28). Згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 30 березня 2016 року, 23 жовтня 2012 року накладено арешт на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за виконавчим провадженням №25780452 від 10 квітня 2012 року (а.с. 46). Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про визнання за нею права власності на ? частину спірної квартири, є різновидом відчуження частини нерухомого майна, заборона якого була накладена постановою державного виконавця. Тому до зняття арешту на відповідну частину спірної квартири вимоги позивача не мають бути задоволені, а такі вимоги позивачем заявлені не були. Проте з такими висновками суду погодитися неможливо, оскільки вони не відповідають нормам закону та фактичним обставинам справи. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Як зазначено в ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст.70 СК України. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи. Згідно із ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно розяснень викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). В позовній заяві позивачка просила суд поділити спільне сумісне майно набуте нею з відповідачем під час шлюбу, визнавши за нею право власності на ? частину спірної квартири, яка заборонена до відчуження. Отже, враховуючи, що законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу, а арешт спірної квартири накладений саме в інтересах позивачки у звязку з невиконанням відповідачем рішення суду про стягнення на її користь аліментів на дитину, апеляційний суд вважає, що її вимоги є обґрунтованими. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою було сплачено судовий збір в розмірі 487,20 грн., позовні вимоги задоволено, тому з відповідача на користь позивачки має бути стягнуто судовий збір, враховуючи положення ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», що діяли на час звернення до суду, у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати 487,20 грн.

Outcome: approved