Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Мар`їнського районного суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] загальною площею 50,4 кв. м. 11.07.2018 року за вказаною адресою була зареєстрована [PERSON] , яка не перебуває з позивачем в родинних стосунках. Наприкінці 2018 року [PERSON] виїхала до міста Донецьк, де мешкає до теперішнього часу. На прохання позивача знятись з реєстраційного обліку відповідач не реагує. При зверненні до реєстраційної служби позивачу було відмовлено у знятті [PERSON] з реєстраційного обліку. У судове засідання, позивач не з`явилась, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відзив на позов від відповідача до Мар`їнського районного суду Донецької області не надійшов, про відкриття та розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження по справі відповідач була належним чином повідомлена, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. З копії свідоцтва про право власності на житло від 15 вересня 1997 року вбачається, що квартира в [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Довідкою Курахівської міської ради від 15.03.2021 року за № 01/24-1076, отриманої судом в ході виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, підтверджується, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Статтями 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Відповідно до вимог ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Визнання в судовому порядку особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, передбачено положеннями ст. 71 ЖК України та ст. 405 ЦК України. При цьому ст. 71 ЖК України передбачено збереження жилого приміщення протягом шести місяців у разі відсутності наймача жилого приміщення в будинку державного і громадського житлового фонду, а ст. 405 ЦК України регулює правовідносини між власником житла та членами його сім`ї. За положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. За таких обставин, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідач як на момент подання позовної заяви так і на момент реєстрації в житловому будинку не був членом сім`ї позивача, за місцем реєстрації не проживає з 2018 року, суд приходить до висновку про доведеність обставин позову, право позивача на користування та розпорядження житловим приміщенням підлягає захисту шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим, враховуючи, що позивачу було відстрочено сплату судового збору до вирішення справи по суті та приймаючи до уваги факт задоволення заявлених позовних вимог судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved