Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-05 00:00:00

\~\~ [PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого 30.12.2015 року, на житловий будинок, що знаходиться в с. Старовірівка Нововодолазького району Харківської області по вул. Орловській 74, «літ А-1», загальною площею 42,5 кв.м., житловою площею 23,1 кв.м., допоміжною площею 19,4 кв.м., в тому числі коридор 1-1, площею 2,7 кв.м., кладова 1-2, площею 1,8 кв.м., кухня 1-3 пл. 8,8 кв.м., житлова 1-4 площею 5,9 кв.м., житлова 1-6 площею 12,8 кв.м., кухня 1-7 площею 6,1 кв.м. та надвірні будівлі ганок а, літня кухня-Б, гараж-б, сарай-В, погріб-М, вбиральня-Д, сарай-Е, сарай-Г, літній душ-З, ганок-б1, ворота з хвірткою-N,огорожа N1,загальною вартістю 152236 гривень. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 30 грудня 2015 року помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті залишилась спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, с. Старовірівка, вул. Орловська (колишня вулиця Жовтнева), 74 та земельна ділянка площею 4,9740 га., розташована на території Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. У встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка та 12.07.2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку за кадастровим номером 6324285500:02:000:0177, що розташована на території Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок їй було відмовлено, у звязку з тим, що правовстановлюючим документом на зазначений житловий будинок є свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння) на колгоспний двір, який не є субєктом цивільних відносин. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повном обсязі та надали пояснення аналогічні тим, що містяться у позові. Представник Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області у судове засідання не прибув, але надіслав заяву, в якій попросив справу розглядати без участі представника сільської ради, зазначивши, що не має заперечень проти задоволення позову (а.с. 22). Вислухавши пояснення й доводи позивача та його представника, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Судом встановлено, що 30 грудня 2015 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії I-ВЛ №525744, виданого Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 05.01.2016 року (а.с.9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить, окрім іншого майна, житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, с. Старовірівка, вул. Орловська (колишня вулиця Жовтнева), 74, який належав померлому на підставі договору купівлі продажу, посвідченого заступником голови виконавчого комітету Старовірівської сільської Ради депутатів трудящих Нововодолазького району Харківської області [PERSON] зареєстровано в реєстрі 20.08.1979 року за № 24 (а.с. 28) та свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння), виданого 19.08.1986 року виконавчим комітетом Нововодолазької районної ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Нововодолазької районної ради народних депутатів №480 від 11.08.1986 року, реєстраційний №120 (а.с. 10). Факт родинних відносин між позивачем та померлим [PERSON], як між дружиною та чоловіком, підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ВЛ № 328622, виданим Палацом одруження «Дзержинський» Виконавчого комітету Харківської міської Ради депутатів трудящих УРСР 14.12.1973 року (а.с.8). Як встановлено в ході судового розгляду справи, позивач у встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, про що приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 03.06.2016 року заведено спадкову справу за номером у реєстрі № 59052240 (номер у нотаріуса 41/2016) (а.с. 41) та 12.07.2016 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 4,9740 га (рілля) за кадастровим номером 6324285500:02:000:0177, що розташована на території Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області (а.с. 17, 41). Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №262/02-31 від 05.07.2016 року, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, с. Старовірівка, вул. Орловська, 74, у звязку з тим, що правовстановлюючим документом на зазначений житловий будинок є свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння) на колгоспний двір, який не є субєктом цивільних відносин (а.с. 18). З матеріалів справи вбачається, що інших спадкоємців першої черги, які у встановлений законом порядку виявили бажання на отримання спадщини після смерті [PERSON] не має. Рідні сини позивача [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], від прийняття спадщини відмовились, що підтверджується відповідними нотаріально завіреними заявами про відмову від спадщини (а.с. 29, 30). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За наведених обставин, слід констатувати, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України, за законом на майно померлого [PERSON]. Згідно вимог ст.1268 ЦК України спадкоємець, за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування». Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та ст. 123 ЦК (в редакції 1963 року) спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: а) спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року (в редакції, що діяла до 1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради. Згідно довідки наданої виконавчим комітетом Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 26.10.2016 року № 2109, померлий [PERSON] був власником домогосподарства, яке знаходиться за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, с. Старовірівка, вул. Орловська (колишня вулиця Жовтнева), 74, згідно запису в по господарській книзі Старовірівської сільської ради на 2011 2015 роки № 17, номер обєкта по господарського обліку 1349-1 (а.с. 34). Із здобутих у справі доказів судом встановлено, що спірний житловий будинок входив до суспільної групи - колгоспний двір, членами якого станом на 15 квітня 1991 року були: головою померлий [PERSON], членом, зареєстрована з 1979 року, позивач у справі [PERSON], відтак вказане майно належало їм на праві спільної сумісної власності, в якому частки його членів є рівними. Відповідно до діючої на той час «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP», реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Згідно п.8 вищевказаної «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP», у разі будівництва будинку на колгоспній землі, виконком місцевої Ради депутатів трудящих, на підставі витягу з рішення загальних зборів колгоспників або довідки правління колгоспу про надання земельної ділянки для будівництва, дозволу виконкому на будівництво та акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію будинку, разом з затвердженням цього акту вирішує питання про оформлення права власності і видачу свідоцтва про це. В свідоцтві на право власності, яке видано колгоспному двору, вказується, що будинок належить колгоспному двору і зазначається голова цього двору. Судом встановлено, що спірний житловий будинок під час технічної інвентаризації згідно технічного паспорту, виготовленого КП «Нововодолазьке архітектурно інвентаризаційне бюро» станом на 26.08.2016 року не відображений як самочинне будівництво, технічний паспорт на нього засвідчує прийняття його до експлуатації. До правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування (п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»). Нині чинне законодавство не містить визначення поняття «колгоспного двору». Дане положення регулювалося відповідними положенням ЦК Української PCP, які були виключені у 1993 році (Закон від 16.12.1993 року № 3718-ХІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 18.01.1994 року). Відповідно до ст.5 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-IV, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове обєднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Отже, всі члени колгоспного двору формально мали право згідно діючого на той час законодавства, на спільну власність у колгоспному дворі, яке збереглося після його припинення. Проте, вони не реалізували свого права на нерухоме майно колгоспного двору і не бажають цього робити. Також матеріали справи свідчать, що діти померлого [PERSON] не претендують на спадкове майно, що залишилося після батька, про що подали відповідні заяви до нотаріальної контори. З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки доведені належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкодавця права на спадщину. Тому суд, виходячи з вищевказаного, а також з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», якою передбачено, що рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, з метою захисту порушених прав позивача, задовольняє позовні вимоги про визнання за позивачем права на спадкове майно. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved