Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона з 20.09.2011 року перебувала з відповідачем по справі в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 05.12.2016 року розірвано. В період шлюбу в них [INFO] народився син [PERSON], який проживає з нею. Відповідач матеріальну допомогу на утримання сина в добровільному порядку не надає. Відповідач аліменти нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться, у шлюб після розлучення з позивачем не вступав, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, повнолітніх дочки, сина не має. Тому вона змушена була звернутися до суду з позовною заявою про стягнення аліментів на утримання сина в примусовому порядку. В судове засідання 14.03.2017 року сторони по справі не з'явились. Позивач [PERSON] попередньо через канцелярію суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі, в поданій заяві зазначила, що у разі повторної неявки відповідача не заперечує проти винесення заочного рішення, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. В судові засідання, які були призначені на 01.03.2017 року та на 14.03.2017 року, відповідач [PERSON] не з'явився без поважних причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом завчасно та належним чином. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутність на адресу суду не надходило. З огляду на зазначене вище, за згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думку позивача, викладену у письмовій заяві, поданій через канцелярію суду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 20.09.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05.12.2016 року було розірвано, що підтверджується ксерокопією вказаного рішення (а.с.7). За період перебування в шлюбі в сторін по справі [INFO] народився син [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.08.2012 року (а.с.6). Відповідно до довідки № 582, виданої виконкомом Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, [PERSON], [INFO], проживає разом з матір'ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні (а.с.8). Згідно позовної заяви, відповідач в добровільному порядку кошти на утримання сина не надає, хоча, на думку позивача, має можливість надавати таку допомогу. Заперечень щодо вказаних обставин, встановлених судом, відповідач не надав, не дивлячись на пропозицію, викладену в ухвалі суду від 23.02.2017 року. Відтак, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачем інтереси та утримання дитини, тобто може надавати допомогу на утримання сина. Таким чином, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання сина [PERSON] Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-182, 184, 191 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зазначений розмір, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Визначаючи розмір аліментів, суд відповідно до ст.182 СК України враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, яка здорова, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, який здоровий, працездатного віку, інших неповнолітніх дітей, окрім сина [PERSON], та інших утриманців на утриманні не має, оскільки ним не було подано заперечення на позовну заяву, та приходить до висновку, що розумним і справедливим буде розмір аліментів на утримання сина, визначений позивачем, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення сином [PERSON] повноліття. Згідно зі ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь держави - судові витрати, які складаються із суми судового збору, від сплати яких звільнено позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved