Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням доповнень, просила визначити, що частка померлого 01.11.2013 р. [PERSON] в праві спільної сумісної власності на автомобіль «Mitsubishi Lancer», 1.6 мm, кузов №JMBSNCS3A8U004973, реєстраційний номер [NUMBER] становила 1/2 (одна друга), визначити, що частка померлого 01.11.2013 р. [PERSON] в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0800 га. за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с.Олександрівка, вулиця Комсомольська, 13, становила 1/2 (одна друга), визнати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 липня 2014 року, винесену приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу [PERSON] незаконною, стягнути з відповідачів судовий збір в розмірі 2244,29 гривень та судовий збір в розмірі 121 грн. 80 копійок. (а.с.2-4, 18). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є дружиною померлого 01.11.2013 р. [PERSON]. В період шлюбу був придбаний автомобіль «Mitsubishi Lancer», 1.6 мm, кузов №JMBSNCS3A8U004973, реєстраційний номер [NUMBER], та земельна ділянка, що розташована за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с.Олександрівка, вул.Комсомольська, 13, яка набута в порядку безоплатної приватизації. Позивач зазначає, що на день смерті [PERSON] шлюб між ними не розірваний. Заповіт померлий не складав. Спадкоємцями померлого за законом є позивач а саме, дружина [PERSON], частка якої у спільному майні подружжя, стосовно автомобілю та земельної ділянки складає 1/2 частину майна, яке набуто в період шлюбу, а також діти померлого [PERSON] та [PERSON] З метою отримання свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя позивач звернулась до приватного нотаріуса [PERSON] Постановою нотаріуса від 10.07.2014 р. [PERSON] було відмовлено, у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя оскільки спадкоємець [PERSON] має намір визнавати право власності на автомобіль в судовому порядку. Позивач зазначає, що вдруге звернулась до приватного нотаріуса [PERSON] з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва в спільному майні подружжя, але листом нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Позивач вважає, що порушені її права на отримання свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя, у звязку з чим звернулась до суду з вказаним позовом (а.с.3-16) В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги визнав частково, не заперечував, що автомобіль «Mitsubishi Lancer», 1.6 мm, кузов №JMBSNCS3A8U004973, реєстраційний номер [NUMBER] набуто позивачем [PERSON] та [PERSON], померлим 01.11.2013 року в період шлюбу. Зазначена обставина визнана і відповідачем [PERSON] Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визначення, того що частка померлого 01.11.2013 р. [PERSON] в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку становила 1/2 (одна друга) відповідач [PERSON] та його представник позов не визнали посилаючись на обставини того, що спірна земельна ділянка набута померлим у 1999 році, а зміна конфігурації земельної ділянки не є припиненням права власності на зазначену земельну ділянку. Також представник відповідача зазначив, що спірна земельна ділянка є приналежністю будинку, право власності на який у померлого [PERSON] виникло у 1982 році, а відтак земельна ділянка не є спільним майном подружжя. В частині визнання постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії незаконною, представник відповідача [PERSON] позов не визнав посилаючись на його безпідставність (а.с.25-26). Відповідач [PERSON] позовні вимоги в частині спірної земельної ділянки та визнання постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії незаконною визнала в повному обсязі. Відповідач приватний нотаріус [PERSON] про час і місце розгляду справи сповіщена належним чином, в судове засідання не зявилась, надала заяву в якій просить розглянути справу без її участі (а.с.24). Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.01.1987 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб в Олександрівський селищній раді м. Іллічівська Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.9). Згідно свідоцтва про смерть серії I-ЖД № 352329 від 05.11.2013 року [PERSON] помер 01.11.2013 року (а.с.8). Як вбачається зі свідоцтва про народження від 18.04.1974 року [PERSON] [INFO] є сином [PERSON] (а.с.60-63), [PERSON] [INFO] є донькою [PERSON] та [PERSON] (а.с.77, 78-81). У відповідності до договору купівлі продажу автомобілю за №15-10/08/од від 15.10.2008 року, реєстраційного посвідчення на легковий автомобіль ВНС188124, померлому [PERSON] спірний автомобіль «Mitsubishi Lancer», 1.6 мm, кузов №JMBSNCS3A8U004973, реєстраційний номер ВН 9528СВ належав на праві власності (а.с.10-11, 86). Згідно плану земельної ділянки складеного КП «БТІ» м.Іллічівська Одеської області та свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок від 07.05.1982 року, вбачається, що будинок по вул.Комсомольській, 13 в селищі Олександрівка міста Іллічівська належав померлому [PERSON] на праві особистої приватної власності. Згідно протоколу обстеження меж земельної ділянки від 2010 року без дати та місяця, встановлено, що земельна ділянка, яка передавалась у власність [PERSON], в 1999 році, загальною площею 0,0800 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, сел. Олександрівка, вул. Комсомольська, 13, в натурі не існує. Повязано це із тим, що на місцевості не було своєчасно закладено межові знаки земельних ділянок після отримання відповідних документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. В протоколі зазначено, що [PERSON] передається у власність земельна ділянка загальною площею 0,0800 га. в новій конфігурації (а.с.12, 38, 40) Як вбачається з рішення Іллічівської міської ради Одеської області від 11.06.2010 року за №671/56-V, [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва і обслуговування господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), визнано державний акт на право приватної власності на землю III-ОД №051431 від 09.09.1999 року таким, що втратив чинність (а.с.13, 38, 42). У відповідності до витягу з Державного земельного кадастру від 14.06.2014 року та державного акту на право на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №471755 право власності на земельну ділянку, що належала померлому [PERSON] зареєстровано 29.03.2011 року (а.с.82, 84, 85, 88). З постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 10.07.2014 року вбачається, що приватний нотаріус [PERSON] прийняла рішення щодо відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя щодо земельної ділянки, посилаючись на обставини отримання померлим [PERSON] спірної земельної ділянки у власність 09.09.1999 р., щодо спірного автомобілю відмова вмотивована тим, що [PERSON] має намір звернутись до суду з позовом, оскільки автомобіль «Mitsubishi Lancer» був придбаний за його особисті кошти. Відмова вмотивована також і тим, що заяву про вчинення нотаріальної дії подано [PERSON], а не позивачем (а.с.5-7). Як вбачається з заяви [PERSON] на імя приватного нотаріуса [PERSON] про отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, заява надійшла до нотаріуса 08.07.2014 року за №177/02-14 (а.с.96). З заяви [PERSON] від 08.07.2014 року, яка зареєстрована нотаріусом за №178/02-14 від 08.07.2014 року вбачається, що останній просить не видавати свідоцтво про право на спадщину за законом та свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у звязку із тим, що транспортний засіб не є обєктом спільної сумісної власності подружжя та [PERSON] буде подана позовна заява про визнання права власності на транспортний засіб (а.с.97). З позовної заяви [PERSON] вбачається, що останній звернувся до суду із позовом про визнання автомобілю особистою власністю спадкодавця 26.08.2014 р. (а.с.98-101). З позовної заяви [PERSON] вбачається, що останній звернувся до суду із позовом про поділ спадкового майна та витребування майна 24.09.2014 року (а.с.102-109). З нотаріально посвідчених заяв на імя приватного нотаріуса [PERSON] від 03.10.2014 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] звернулись до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя та свідоцтва про право власності на спадщину (а.с.110-113). З листів приватного нотаріуса [PERSON] від 05.11.2014 року вбачається, що нотаріальні дії щодо видачі свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя та свідоцтва про право на спадщину за заповітом зупинено до вирішення судом справи за позовом [PERSON] від 23.09.2014 року. Судом застосовується законодавство на час виникнення правовідносин. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визначення частки померлого 01.11.2013 р. [PERSON] в праві спільної сумісної власності на автомобіль, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.60 СК України (редакція на час виникнення правовідносин) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Із врахуванням того, що відповідачем [PERSON] та [PERSON] визнаються обставини набуття у власність автомобілю «Mitsubishi Lancer», 1.6 мm, кузов №JMBSNCS3A8U004973, реєстраційний номер ВН 9528СВ в період шлюбу [PERSON] та [PERSON], суд на підставі положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України зазначає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відтак позовні вимоги в цій частині можуть бути задоволені. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визначення частки померлого 01.11.2013 р. [PERSON] в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, суд зазначає наступне. Згідно п.7\~Перехідних положень ЗК України 2001 року\~громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Відповідно до ч.1\~ст.22 ЗК України 1990 року\~право власності або користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно протоколу обстеження меж земельної ділянки від 2010 року без дати та місяця встановлено, що земельна ділянка, яка передавалась у власність [PERSON], в 1999 році, загальною площею 0,0800 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, сел. Олександрівка, вул.Комсомольска, 13, в натурі не існує. В протоколі зазначено, що [PERSON] передається у власність земельна ділянка загальною площею 0,0800 га. в новій конфігурації (а.с.12, 38, 40). Як вбачається з рішення Іллічівської міської ради Одеської області від 11.06.2010 року за №671/56-V [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, визнано державний акт на право приватної власності на землю III-ОД № 051431 від 09.09.1999 року таким, що втратив чинність (а.с.13, 38, 42). Відтак суд приходить до висновку, що право власності на спірну земельну ділянку у померлого [PERSON], яке посвідчувалось державним актом від 09.09.1999 року не існувало. Згідно п.2 Перехідних положень ЗК України 2001 року\~ клопотання і заяви щодо відведення земельних ділянок, не вирішені на момент введення в дію цього Кодексу, реалізуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції у порядку та з додержанням вимог цього Кодексу. Згідно\~ст.116 Земельного кодексу України\~(редакція на час виникнення правовідносин) громадяни набувають право власності й права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень. Розглянувши заяву громадян про надання земельної ділянки відповідно до вимог ч.1, 2\~ст.118 Земельного кодексу України (редакція на час виникнення правовідносин) орган виконавчої влади та орган місцевого самоврядування приймає рішення щодо приватизації земельних ділянок у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Суд зазначає, що набуття права власності на землю в тому числі і з підстав, передбачених ч.1 ст.118 ЗК України включає певну сукупність юридичних дій, з якими закон повязує виникнення, зміну і припинення правовідносин. \~ Відповідно до ст.126 ЗК України виникнення права власності на земельну ділянку повязується з наявністю трьох різних за змістом і проявом у часі юридичних фактів: \~одержання державного акта на право власності на землю; державна реєстрація цього документа; встановлення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості). \~ Статтею 126 ЗК України (редакція на час виникнення правовідносин) встановлено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, а право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права (ст. 125 ЗК України). \~ Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру від 14.06.2014 року та державного акту на право на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ № 471755 право власності на земельну ділянку, що належала померлому [PERSON] зареєстровано 29.03.2011 року (а.с.82, 84, 85, 88). Так,\~Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року,\~ст.61 СК України\~доповнено ч. 5, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] відносно застосування положень ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, оскільки зазначені норми фактично регулюють питання переходу права власності на земельну ділянку. Суд зазначає,якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої (висновки\~Верховного Суду України, викладені у постанові\~\~№ 6-2цс15 від 11 лютого\~\~2015 року). Проте зазначені норми права, на думку суду, не регулюють правовідносин, які повязані із набуттям прав спільної сумісної власності подружжя на обєкти визначені ст.ст.60, 61 СК України в редакції на час виникнення правовідносин. В межах предмету позову [PERSON] та з урахуванням положень ст.16 ЦК та ст.11 ЦПК суд повинен встановити наявність або відсутність правих підстав для задоволення позову або відмови в задоволенні позову. Вихід суду за межі позовних вимог або не встановлення фактичних правовідносин, які виникли між подружжям, відносно спірної земельної ділянки є порушенням вимог ст.6 Європейської конвенції з прав захисту людини і основоположних свобод, 1950 року та статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав захисту людини і основоположних свобод, 1950 року за положеннями якого кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Інститутом, який регулює право спільної сумісної власності подружжя на майно набуте під час шлюбу є Глава 8 СК України, та правова позиція позивача обґрунтовується саме положеннями зазначеної глави. З врахуванням викладеного, враховуючи, що моментом виникнення у померлого [PERSON] права власності на земельну ділянку є дата державної реєстрації, а саме 29.03.2011 року, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову в цій частині, оскільки на думку суду, спірна земельна ділянка, яка отримана померлим [PERSON] в порядку приватизації, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 липня 2014 року винесену приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу [PERSON] незаконною суд зазначає наступне. Частинами 1, 2 ст.71\~Закону України «Про нотаріат»\~встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Аналізуючи звернення [PERSON] та [PERSON] до приватного нотаріуса [PERSON] суд приходить до наступного висновку. Так, ч.4, 5 Закону України «Про нотаріат» (редакція на час виникнення правовідносин» нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» (редакція на час виникнення правовідносин» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Як вбачається зі змісту постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 10.07.2014 року приватний нотаріус [PERSON] прийняв рішення щодо відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя щодо земельної ділянки, посилаючись на обставини отримання померлим [PERSON] спірної земельної ділянки у власність 09.09.1999 р., щодо спірного автомобілю відмова вмотивована тим, що [PERSON] має намір звернутись до суду з позовом, оскільки автомобіль «Mitsubishi Lancer» був придбаний за кошти його особисті кошти. Відмова вмотивована також і тим, що заяву про вчинення нотаріальної дії подано [PERSON], а не позивачем (а.с.5-7). З заяви [PERSON] від 08.07.2014 року, яка зареєстрована нотаріусом за №178/02-14 від 08.07.2014 року вбачається, що останній просить не видавати свідоцтво про право на спадщину за законом та свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у звязку із тим, що транспортний засіб не є обєктом спільної сумісної власності подружжя та [PERSON] буде подана позовна заява про визнання права власності на транспортний засіб (а.с.97). З позовом про визнання автомобілю особистою власністю спадкодавця [PERSON] звернувся до суду 26.08.2014 р. Суд зазначає наступне, так, на момент винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, станом на 10.07.2014 року жодних позовів [PERSON] до суду не надходило, також з заяви [PERSON], яка надійшла до приватного нотаріуса [PERSON] про отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, не вбачається, що заява подана [PERSON] Також суд приходить до висновку, що приватним нотаріусом [PERSON] не належним чином не розяснено порядок оскарження постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій. На думку суду розяснення, які містяться в постанові від 10.07.2014 року унеможливлюють звернення особи до суду за захистом своїх прав та протирічать положенням ст.55 Конституції України відповідно до яких кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Тому з врахуванням викладеного суд приходить до висновку, що постанова приватного нотаріуса [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 10.07.2014 року не ґрунтується на вимогах закону. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Задовольняючи позов в повному обсязі суд вважає, що на користь [PERSON] з [PERSON]П та [PERSON] слід стягнути по 1183 гривні 05 коп. понесених судових витрат.

Outcome: approved