Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником 2/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Власником іншої 1/3 частки квартири є її син [PERSON] , який зареєстрований за іншою адресою. В даній квартирі з 2002 року зареєстрований її менший син та відповідач по справі [PERSON] , однак з 2015 року він не проживає за даною адресою. На даний час у неї з відповідачем склалися напружені відносини, оскільки [PERSON] постійно отримує в банківських установах кредити та не віддає їх, внаслідок чого на її адресу систематично надходять численні листи від колекторських компаній з вимогою сплатити заборгованість за кредитом. Відповідач своїми діями створює перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні її майном, а також внаслідок вищевказаних обставин позивач має трудності в оформленні субсидії, в зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом та просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 02.02.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 24.06.2021 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду. Судовий розгляд по справі неодноразово відкладався з поважних причин. В судове засідання 25.10.2021 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку. Попередньо через канцелярію суду надійшла письмова заява представника позивача [PERSON] згідно з ордером [PERSON] про розгляд справи за відсутності сторони позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Також від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] надійшла письмова заява, в якій останній просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] неодноразово в судові засідання, а також в підготовче засідання, не з`являвся з невідомих суду причин, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації: [ADDRESS] . Крім того, інформація щодо розгляду справи міститься на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (веб-адреса сторінки http://vnr.vn.court.gov.ua). Заяв про розгляд справи без участі відповідача або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у запропонований судом строк до суду не подано. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 25.10.2021 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши позицію представника позивача та третьої особи, викладені у письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що позивачу по справі [PERSON] на праві власності належить 2/3 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування частки квартири від 04 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 2615 (а.с. 8-9); копією реєстраційного посвідчення на квартиру у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , виданого КП ВООБТІ 16.05.2002 (а.с. 11). Інша 1/3 частина квартири [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] , що підтверджується копією реєстраційного посвідчення на квартиру у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , виданого КП ВООБТІ 16.05.2002 (а.с. 11). З довідки № 134, виданої Стрижавською селищною радою Вінницького району Вінницької області від 16.01.2021, убачається, що [PERSON] дійсно проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , до складу сім`ї також входить син [PERSON] , 1982 року народження (а.с. 14). Згідно з актом обстеження фактичного місця проживання від 16.01.2021, затвердженим селищним головою Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області Демченком М., [PERSON] , [INFO] , більше п`яти років не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). За адресою [ADDRESS] рахується особовий рахунок № [NUMBER] , по якому сплату житлово-комунальних послуг здійснює [PERSON] , що підтверджується копією довідки № 3, виданої Комунальним підприємством «Турбота» Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області 15.01.2021 (а.с. 13). З письмових заяв [PERSON] та [PERSON] , посвідчених приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Н.В. та зареєстрованих в реєстрі за № 1520 та за № 1521, убачається, що [PERSON] та [PERSON] підтверджують той факт, що [PERSON] з 2015 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Інших зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] , матеріалами справи не встановлено. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року (справа № 209/2642/18). Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме: від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. На підставі вищевикладеного, оскільки [PERSON] є власником 2/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , інший власник 1/3 частки квартири [PERSON] позовні вимоги підтримує, відповідач [PERSON] більше п`яти років у вказаній квартирі не проживає, [PERSON] у зв`язку з цим не може реалізувати в повному обсязі своє право приватної власності на квартиру, тому є доцільним в судовому порядку позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). За клопотанням позивача [PERSON] суд вважає залишити судові витрати по справі за позивачем.

Outcome: approved