Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітнього [PERSON], [INFO], за межі України без згоди та супроводу батька, та, уточнивши позовні вимоги, просила надати дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) і супроводу батька [PERSON] до Російської Федерації в супроводі матері [PERSON] в період з 01 травня 2016 року по 01 травня 2021 року. Свої вимоги мотивувала тим, що сторони з 08 квітня 2006 року по 19 лютого 2009 року перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із нею. Позивач зазначає, що відповідач участі у вихованні сина не приймає, додаткові витрати на дитину не несе, не надає в добровільному порядку згоди на виїзд сина за кордон для його відпочинку, оздоровлення, участі у міжнародних олімпіадах та змаганнях, таку відмову не мотивує. Крім того, вказує, що вона з 2013 року перебуває у шлюбі із громадянином Російської Федерації [PERSON], який в Російській Федерації має житло, родину та друзів, а тому є потреба кілька разів на рік виїзду у зазначену країну. Її син неодноразово виявляв бажання поїхати за кордон разом з ними для знайомства з родиною чоловіка, який виконує щодо нього батьківські обов'язки, познайомитися з іншою країною. Однак така поїздка не може відбутися, зважаючи на відмову відповідача надати дозвіл на виїзд сина. Вказане і стало підставою для звернення до суду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. При цьому відмічала, що найближчим часом вона має йти у відпустку та планують поїздку до родини чоловіка. Також вказувала, що дитина страждає від того, що він позбавлений можливості побувати за межами країни на відміну від інших дітей. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні категорично заперечував щодо такого тривалого часу (5 років) протягом якого дитина може виїжджати без його згоди та супроводу, тим більше в Російську Федерацію, зважаючи на суспільно-політичні відносини, які склалися останнім часом, зокрема між державами Україна та Російська Федерація. Одночасно зазначив, що не заперечує щодо надання одноразового дозволу на виїзд сина за кордон без його супроводу на короткий термін в будь-яку державу світу, окрім Російської Федерації. Просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено наступні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, а також Закону України «Про охорону дитинства» щодо участі батьків у вихованні та розвитку дітей, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами та доповненнями) «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» щодо виїзду дітей за кордон. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 151 СК батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Ст.152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Ст. 154 СК України встановлює право батьків звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14 травня 2007 року (а. с. 7). Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 19 лютого 2009 року по цивільній справі № 2-1293-2009 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а. с. 5). Після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище «[PERSON]»(а. с. 6). 15 жовтня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницькій області зареєстровано шлюб між громадянином Російської Федерації [PERSON] та громадянкою України [PERSON], про що складено відповідний актовий запис № 2849, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб сер [NUMBER] від 15 жовтня 2013 року (а. с. 15). Малолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою ПП «[PERSON]» від 06 вересня 2012 року. Як свідчать матеріали справи саме позивачка піклується про виховання та навчання дитини, що підтверджується відповідними довідками Фізико-математичної гімназії №17 м. Вінниці від 05 квітня 2016 року № 154, від 19 травня 2015 року № 368, від 19 серпня 2014 року № 05-01-07/80, від 13 липня 2013 року № 48, договором з ФОП [PERSON] від 04 вересня 2015 року про надання послуг по проведенню репетиторських занять з [PERSON] Наразі, суд звертає увагу, що відповідно до зазначених матеріалів батько [PERSON] гімназію не відвідує, у вихованні сина участі не бере. Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2012 року по цивільній справі № 206/5753/2-12, яке набрало законної сили 30 жовтня 2012 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто неустойку за прострочення сплати аліментів. Дитина ж приймає активну участь в різноманітних конкурсах, займається спортом, вивченням іноземних мов, має різні захоплення. Батько дитини [PERSON] відмовляється надати нотаріально засвідчену згоду на тимчасовий виїзд дитини за межі державного кордону України у Російську Федерацію. Згідно ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами та доповненнями) «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску, або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд бере до уваги, що позивачка, уклавши шлюб з [PERSON], створила нову сім'ю. При цьому малолітній [PERSON] проживає з матір'ю, що не заперечується сторонами. Бажання матері здійснити знайомство сина [PERSON] з родиною свого чоловіка [PERSON], яка проживає в Російській Федерації, не суперечить встановленим формам та методам виховання та моральним засадам суспільства. В свою чергу категоричне заперечення відповідача щодо виїзду малолітнього [PERSON] саме до Російської Федерації у зв'язку із наявною суспільно-політичною ситуацією не ґрунтуються на нормах закону, а тому останній здійснює свої батьківські права всупереч інтересам дитини, адже [PERSON] виявляє таке бажання. Суд приходить до висновку, що отримання дозволу на виїзд буде діяти в інтересах дитини, сприятиме її розвитку й вихованню, при цьому не буде порушувати прав батька, який без достатнього обґрунтування не надає згоди на виїзд у супроводі матері. Разом з тим щодо часового проміжку (з 01 травня 2016 року по 01 травня 2021 року), про який заявлена вимога, то суд вважає за потрібне задовольнити таку вимогу частково. При цьому бере до уваги, що малолітній навчається у шкільному закладі, а тому відпочинок та оздоровлення дитини є доцільним та можливим в період літніх канікул, тобто з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року, що на думку суду відповідатиме інтересам дитини та не порушуватиме прав її батька. Суд звертає увагу, що зважаючи на рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини, законодавством надано право суду приймати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові строкової конкретно визначеної поїздки із зазначенням країни та часу перебування. Таким чином, суд приходить до висновку, що існують підстави для часткового задоволення позову та надання дозволу на тимчасовий виїзд за державний кордон України (до Російської Федерації) у період з у період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року малолітнього [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON], оскільки це не буде суперечити інтересам дитини. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, зважаючи на часткове задоволення позову з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 275,60 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial