Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, просила усунути перешкоди в користуванні житловим будинком [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON] із зазначеного будинку, без надання іншого житлового приміщення. На обґрунтування у позові вказано, що позивач є власником 13/25 частин житлового будинку [ADDRESS], та з 12.10.2012року зареєструвала своє місце проживання за даною адресою. Разом із нею проживає її донька [PERSON] - відповідач, яка чинить їй перешкоди у користуванні житловим будинком, ображає її, веде аморальний спосіб життя, свідками чого є онуки позивача та племінники відповідача, тому вважає, що є всі підстави застосування до виниклих правовідносин ст. 116 ЖК України. Крім того, ще однією підставою до виселення відповідача є те, що у будинку [ADDRESS] її прописав 19.08.1997року її батько, відтак позивач як новий власник з урахуванням норм визначених ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, і як наслідок виселити відповідача з належного їй будинку. В судовому засіданні позивач та її представник посилаючись на обставини викладені в позові, просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач проти задоволення позову заперечила, посилаючись на зміст наданих письмових заперечень (а.с. 16-18). Зазначала, що дозвіл на її прописку в будинку [ADDRESS], був наданий саме позивачем як власником будинку. В межах обґрунтування позову підстав до його задоволення не має, доводи позивача не відповідають дійсним обставинам справи, просила у задоволенні позову відмовити. Додатково пояснила, що дійсно з позивачем часто виникають суперечки з приводу розпорядження коштами, які та отримує від держави, оскільки є опікуном двох онуків, витрачаючи їх не за призначення, а на утримання іншої дочки, яка зловживає алкогольними напоями. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 05.05.1993року, реєстр №1394 посвідченого державним нотаріусом Третьої Кіровоградської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в ОКП «КООБТІ» 12 травня 1993року позивач є власником 13/25 часток будинку [ADDRESS] (а.с. 6-7, 8). Іншим співвласником 12/25 часток зазначеного будинку є [PERSON], яка не виявила бажання взяти участь у розгляді справи у якості третьої особи, та зі слів сторін у справі її частка є відокремленою від частки позивача (а.с.35). У вищевказаному будинку зареєстрована з 19.08.1997 року, що співпадає з датою видачі паспорту та проживає відповідач (а.с.10, 40). Згідно до документів наданих відповідачем з Кіровоградського обласного наркологічного диспансеру та управління інформаційно - аналітичного забезпечення УМВС України в Кіровоградській області вона наркологічних захворювань не має, до кримінальної відповідальності не притягалась (а.с.19, 20). За місцем проживання відповідач характеризується позитивно (а.с.21). Відповідно до інформації з УМВС України в Кіровоградській області позивач за період з початку 2012 року по 12.11.2013 року до правоохоронних органів з приводу протиправних дій відповідача не зверталась (а.с.33а). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], [INFO], показав, що позивач йому доводиться бабусею та призначена опікуном, а відповідач тіткою. Чвари між сторонами у справі почали виникати ще під час вирішення питання опікунства над ним та його молодшою сестрою, оскільки відповідач хотіла оформити опікунство на себе. Також, сварки виникають з приводу фінансової допомоги його матері бабусею, проти чого заперечує відповідач. Остання не перешкоджає йому у навчанні, він ставиться до неї добре. Підтвердив наявність декількох конфліктів між сторонами у справі з приводу забезпечення його та сестри харчами та одягом позивачем. Дійсно були періоди коли бабуся деякий час не купувала їжу і він з тіткою ходив скуповуватись на ринок. Такі ж сварки виникали і щодо необхідності покупки сезонного одягу. Вказав, що кілька раз був очевидцем, як під час сварки відповідач застосувала силу по відношенню до позивача, а свідок боронив бабусю. Показав, що дійсно відповідач в останні три - чотири місяці щонайменше раз на тиждень приходить додому із запахом алкоголю, приходить без сторонніх осіб, проте поведінка в разі виникнення сварки є більш агресивною. Підтвердив, що дійсно восени 2013 року до відповідача біля п'яти раз навідувався чоловік, який залишався на ніч, в тій же кімнаті в якій проживає його молодша сестра. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Частиною 1 статті 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК якщо наймач, члени його сім'ї, або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» ( із змінами) при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судам, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно відповіді з міліції позивач з приводу протиправних дій відповідача не зверталась (а.с.33а), відтак відповідні заходи запобігання в розумінні статті 116 ЖК України не застосовувались. Відповідно до ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення і відповідно до правил ст. 59 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватись письмовими доказами. В матеріалах справи такі докази відсутні та суд не вбачає підстав їх застосування до відповідача за недоведеністю обставин за яких таке попередження застосовується. Не підлягає застосуванню до виниклих правовідносин і ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач продовжує проживати на постійній основі в спірному будинку, є членом сім'ї його власника. Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником 13/25 часток будинку [ADDRESS], з 1993 року, відповідач же прописалась у 1997 році, відсутність згоди власника на її прописку не доведена. Помилковим є посилання позивача на ст. 391 ЦК України, як підставу до задоволення позову, оскільки з даного приводу ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ наголошував, що безпідставним є застосування ст. 391 ЦК України за відсутності підстав для виселення, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, при вирішення спорів про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення членів сім'ї власника. За наведеного в межах обґрунтування позову та наданих доказів, законодавчо-визначених підстав до задоволення позову не має, відтак суд відмовляє у задоволенні у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed