Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. В судовому засіданні позивачка вимоги позовної заяви підтримала та просила задовольнити. В судове засідання відповідач не з'явився, але надав заяву згідно якої позовні вимоги визнає в повному обсязі, просив справу слухати в його відсутність. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи та докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] являється власником гаражу [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 01 лютого 2017 року між позивачкою та відповідачем була досягнута домовленість про купівлю-продаж гаражу [ADDRESS]. Тобто, погоджені всі умови - ціна, передача майна, нотаріальне посвідчення. 01 лютого 2017 року позивачка сплатила відповідачу весь розмір вартості гаражу, а саме: 20000 грн., що підтверджується розпискою, яка написана власноруч відповідачем. Але, на теперішній час відповідач відмовляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, в свою чергу позивачка не має можливості користуватися своїм майном. Згідно ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 11 ЦК визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В зв'язку з цим, згідно ч.2 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Крім того, ч.1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Також, як зазначено в ч.1 та ч.2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст.655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Правочином є дія особи, спрямова на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Відповідно до ч.1ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218, 220 ЦК України. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, до таких, зокрема. Належить вимога про вчинення правочину у формі, встановленій законом. У письмовій формі належить вчиняти правочин, щодо яких законом встановлена письмова форма п.4 ч.1 ст.208 ЦК України. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню, зокрема, у випадках встановлених законом ч.1 ст.209 ЦК України. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним ч.1 ст.220 ЦК України. Однак слід зазначити, що згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації -з моменту державної реєстрації. Отже проаналізувавши зміст вищезазначених норм, при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Таким чином, однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, що під час судового розгляду справи встановлено не було. Тобто, з державною реєстрацією правочину в розумінні ст. 210 ЦК України відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України закон пов'язує визначення моменту укладення договору, а відтак і набуття сторонами прав і обов'язків за договором житла. Так, п.п. 5,6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, передбачено, що державній реєстрації підлягають договори купівлі-продажу, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням. Відповідно до ст.220 ЦК України в разі недоодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Однак, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Проте, правила ст.220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом яких є земельна ділянка, єдиний майновий комплекс, житловий будинок (квартира) або інше нерухоме майно, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. У відповідності до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину, нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Це пов'язано із тим, що момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст.ст.210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо він за вимогами закону підлягає такій реєстрації, не є вчиненим і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків. Розписка, на яку посилається позивачка не є документом, який підтверджує факт укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, у зв'язку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст.220 ЦК України. До того ж визнання відповідачем позову свідчить про відсутність спору між сторонами, тому суд вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки згідно зі ст.3 ЦК України захисту в судовому порядку підлягають права, свободи чи інтереси особи в тому разі, якщо вони порушуються, не визнаються або оспорюються. Згідно ст.ст.10,60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що при укладенні зазначених договорів, сторонами не було дотримано встановленої законом форми щодо їх укладення, що, відповідно до ст. 215, 220 ЦК України, тягне за собою нікчемність договору.

Outcome: dismissed