Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з цивільним позовом в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири, посвідчений 18 вересня 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в реєстрі № 4787. Застосувати наслідки недійсності правочину, а саме скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру 11, в будинку 9-Б, що розташований за адресою м. Харків, вул.. Киргизька за [PERSON] та поновити право власності на квартиру 11, в будинку 9-Б, що розташована за адресою м. Харків, вул.. Киргизька за [PERSON]. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Про причини неявки до суду не повідомила. Відповідно норми ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути, видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Також у відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на те, що після укладання спірного договору дарування позивачка продовжила проживати в спірній квартирі яку подарувала відповідачу та сплачує за комунальні платежі, також технічний паспорт не був переоформлений на відповідача, що свідчить про те, що спірний договір дарування не був направлений на реальне настання правових наслідків обумовлених ним. Третя особа до судового засідання не зявилась, , про час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином. Про причини неявки до суду не повідомила. Враховуючи зазначене, суд розглядає даний позов в межах заявлених вимог та на підставі доказів наданих сторонами у відповідності до ч.2 ст.27 ЦПК України Суд, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 18 вересня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири, який був посвідчен приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 4787. Зі змісту договору дарування вбачається, що [PERSON], ІПН [NUMBER], що мешкає в [ADDRESS] іменована далі «Дарувальник» з одного боку, та громадянин США [PERSON], ІПН відсутній, що мешкає за адресою Сполучені Штата Америки[ADDRESS], іменований далі «Обдарований», з другого боку, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, розуміючи українську мову, значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, домовились про наступне: [PERSON], подарувала, а [PERSON], прийняв у дар квартиру № 11, що знаходиться по вул.. Киргизькій, 9-Б у м. Харкові. Ця квартира належить [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Закритим акціонерним товариством «Сантехмонтаж - 60», 09.12.1999 року, реєстр. № 791, зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 10.12.1999 року, запис у реєстровій книзі за № В 52488. Предметом договору дарування є квартира № 11, в будинку 9-Б, що розташована по вулиці Киргизька в м. Харкові. Відповідно до п. 6 спірного договору дарування зазначено, що право власності у обдарованого [PERSON] на цю квартиру відповідно до ст. 722, 334 ЦК України. Відповідно до положень ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття, а моментом прийняття є момент підписання договору дарування. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Приватним нотаріусом [PERSON] засвідчено, що даний договір підписано в її присутності сторонами. Особу сторін та їх дієздатність було встановлено. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 55646043, право власності зареєстровано за [PERSON], дата прийняття рішення про державну реєстрацію 19.09.2008 року, дата внесення запису 19.09.2008 року, підстава виникнення права власності договір дарування, р. № 4787, 18.09.2008 року, засвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] Відповідно до ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 725 ЦК України передбачено, що договором дарування може бути встановлений обовязок обдарованого вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення ( передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не предявляти вимог до третьої особи про виселення тощо). Дарувальник має право вимагати від обдарованого виконання покладеного на нього обовязку на користь третьої особи. У разі смерті дарувальника , оголошення його померлим , визнання безвісно відсутнім чи недієздатним виконання обовязку на користь третьої особи має право вимагати від обдарованого особа, на користь якої встановлений цей обовязок. Однак відповідно до спірного договору дарування позивач не зазначав про наявність у нею якихось домовленосте з відповідачем внаслідок укладання даного договору. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Як зазначено в п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У звязку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, доказуванню підлягає наявність помилки [PERSON] у розумінні правочину, його наслідків, прав і обов`язків сторін. Із договору дарування квартири від 18 вересня 2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що він підписаний власноруч дарувальником та обдаровуваним, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за р. № 4787. Зі змісту пункту 10 зазначеного договору вбачається, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладався між сторонами договору, норми ст. 229, 230, 231, 232, 235, 377 ЦК України роз'яснені їм нотаріусом. При цьому відповідно до п. 9 даного договору зазначено, що дарувальник дарує вказану квартиру, яка є особистою власністю. Також судом встановлено, що відповідно до укладеного договору не встановлювалось та не обговорювалось, що обдарований повинен переоформити технічний паспорт на дану квартиру на своє імя, як і те, що в спірному договорі дарування не зазначено, що дарувальник повинен знятися с реєстраційного обліку та виїхати з подарованої квартири. Суд вважає встановлені судом обставини на які посилається представник позивача, як на підстави визнання договору дарування недійсним, а саме вік позивача, заява про відсутність у неї іншого житла, сплата нею комунальних платежів за подаровану [PERSON] квартиру не можуть бути визнані судом підставами для визнання договору дарування недійсним, так як дані обставини не доводять наявність того, що [PERSON] помилялась, щодо обставин, які мають істотне значення,передбачених ст. 229 ЦК України в момент укладання договору дарування, а саме 18 вересня 2008 року. А викладені і встановлені вищезазначені обставини позивачем сталися після укладання договору, що не може бути визнано судом порушенням ст. 203 ЦК України, а саме відсутність у дарувальника вільного волевиявлення та не відповідність його внутрішньо волі. Суду не наведено жодної обставини які можуть біти визнані як підстави визнання договору дарування недійсним, а саме вчинення [PERSON] правочину під впливом помилки, насильства, зловживанням довірою, або внаслідок впливу тяжких обставин. Отже враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що представник позивача не довів обґрунтованість доказів заявлених позовних вимог. Таким чином дослідивши матеріали справи та надані відомості приватним нотаріусом [PERSON], суд приходить до висновку, що спірний договір дарування квартири не містить ознак недійсного правочину та був направлений на реальне настання правових наслідків. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі ст. ст. 229, 230, 231, 232, 235, 377 , 717, 719,722, 725, 734 ЦК України,

Outcome: dismissed