Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Драбівського районного суду Черкаської області з заявою, в якій просить встановити факт смерті своєї матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України, а саме в м. Донецьк Донецької області. Заяву обґрунтовано тим, що [INFO] померла мати заявниці [PERSON] , яка була зареєстрована та проживала в м. Донецьк, Донецької області, який на даний час є тимчасово окупованою територією. З метою реєстрації смерті [PERSON] заявниця [PERSON] звернулась до Драбівського відділу ДРАЦС у Золотоніському районі Черкаської області МУ МЮ (м. Київ), однак їй було роз`яснено, що єдиною підставою реєстрації смерті [PERSON] є рішення суду. Даний факт заявниці необхідно встановити для державної реєстрації смерті своєї матері [PERSON] . У судове засідання заявниця [PERSON] не прибула, скерувала до суду заяву, у якій зазначила, що заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити, розгляд справи провести без її участі. Представник заінтересованої особи - Драбівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з?явився, але скерував до суду заяву про розгляд заяви за відсутності представника цього органу, проти заявлених вимог не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 16 квітня 2021 року Київським відділом ЗАГС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки було видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , згідно якого [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Місце смерті Донецька Народна Республіка, м. Донецьк, Куйбишівський район. Відповідно копії довідки про причину смерті № 2017 від 15.04.2021р., причиною смерті [PERSON] , 1926р.н., яка померла [INFO] вказано церебральний атеросклероз. Відповідно копії договору-замовлення на організацію і проведення захоронення № 034750 від 16.04.2021р. та акту прийому передачі наданих послуг № 215 від 16.04.2021р. виконавець Державна корпорація по розробці та реалізації сучасних технологій «Донецькі технології» здійснив заходи щодо організації та проведення захоронення та облаштування місця захоронення щодо померлої [PERSON] на кладовищі «Изиловское», по вул. Воронихина, 16.04.2021р. Відповідно копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 14 липня 1961р. м. Сталіно Калінінського в/ЗАГС, [PERSON] народилась [INFO] , її батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] , виданого 08 вересня 1984р. смт. Драбів, райвідділом ЗАГС Черкаської області, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 08.09.1984р., про що складено актовий запис № 50, після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України визначені ст. 317 цього Кодексу. За змістом ч. 1,2 статті 317 цього Кодексу заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» від 06.05.2014року № 1237-VII тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Відповідно переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085, м. Донецьк, Донецької області, належить до міст обласного значення, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. За положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. На даний час довідка про смерть, свідоцтво про смерть видане органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України - не визнається на території України. Частиною першою статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Як роз`яснено у п. п. 13, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Оцінюючи довідку про причину смерті та саме свідоцтво про смерть, видані органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України і не визнається на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України. Положеннями ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини (даліЄСПЛ) розвинено принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами. Суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території та зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, тоді як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Відповідно листа Касаційного цивільного суду Верховного Суду України за результатами розгляду листа віце-премєр міністра України-міністра з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 07.04.2021р № 22/4-1801-21 визначено, що під час розгляду судами справ про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території вимога щодо отримання письмової відмови органу державної реєстрації актів цивільного стану у здійснені реєстрації таких фактів не ґрунтується на положеннях чинного законодавства. З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд робить висновок про те, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] , оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику реалізувати питання виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав як її, так і померлої фізичної особи громадянина України, які за своєю суттю є подіями та діями, що нерозривно пов`язані з фізичною особою і припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі, зокрема, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно із ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Отже, з огляду на зміст вказаних норм матеріального та процесуального права можна дійти висновку, що встановлення факту смерті на підставі рішення суду є підставою для проведення реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану (визнання державою факту смерті громадянина України), і таке рішення саме по собі не змінює документів, що видаються цим органом, а є лише підставою для одержання таких документів. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved