Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] \~та [PERSON] ,\~ про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою,\~розташованою за\~адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2020 року, реєстр №506, У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі: [PERSON] та [PERSON] , однак, відповідачі по справі фактично не мешкають у ній з 2014 року. Крім того, позивачка зазначила, що їй не відомі контакти відповідачів та місце їх проживання, адже договір купівлі-продажу було укладено на підставі довіреності. Той факт, що відповідачі зареєстровані у належній позивачці квартирі, порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, перешкоджає її праву отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Таким чином, позивачка вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивачка в позовній заяві просила суд про розгляд справи без її участі. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, жодних заяв чи клопотань від них не надходило. Враховуючи, що відповідачі про дату та час розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на офіційному сайті суду, та відповідачі відзивів не подавали, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідачів за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Представник третьої особи надав суду заяву, в якій просив вирішити цю справу за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 23.09.2020 року серії НОН №999556, посвідченого приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Луганської області Ліньковою О.П., [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Що також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №225267031 від 23.09.2020 року, виданого приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Луганської області Ліньковою О.П. В зазначеній квартирі зареєстровані: відповідачі: [PERSON] , 1980 року народження та [PERSON] 1987 року народження, що підтверджується довідкою №208 від 04.08.2021 року, виданою в.о. начальника відділу «ЦНАП» Станично-Луганської селищної ВЦА Щастинського району Луганської області Огієнко А.О., однак відповідачі фактично там не проживають з 2014 року, що підтверджується актом, посвідченим заступником голови Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області Макєєвим В.М. у присутності сусідів: [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47\~Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника\~житлового будинку,\~квартири визначені\~ст.\~383\~ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають з 2014 року, квартирою не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на її утримання не сплачують, домовленості з позивачкою про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої їх реєстрації у квартирі позивачки наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаною квартирою. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявляла вимог про стягнення з відповідачів на її користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за її рахунок. На підставі викладеного і

Outcome: approved