Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , Кузнецовського міського комунального підприємства (надалі - КМКП), комунального підприємства «Управляюча компанія «Житлокомунсервіс» Вараської міської ради (надалі - КП «УК «ЖКС»), з вимогами визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] 5037,57 грн. грошової компенсації оплати вартості квартирної плати та плати за комунальні послуги, сплаченої за вищезазначену квартиру, зобов`язати КМКП та КП «УК «ЖКС» укласти з нею та [PERSON] окремі договори про надання послуг. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що вона та [PERSON] є співвласниками вищезазначеної квартири з частками по ј, [PERSON] з 1997 року у даному житлі не проживає, а з квітня 2019 року, без згоди інших співвласників [PERSON] та [PERSON] , зареєстрував у квартирі місце проживання своєї дочки [PERSON] , яка відношення до сім`ї позивачки не має. Тягар утримання спільної квартири несе позивачка, і частка сплачених нею за період з серпня 2016 року по серпень 2019 року коштів пропорційно до частки [PERSON] у праві спільної часткової власності складає 5037,57 грн. Позивачка зверталась до КМКП, КП «УК «ЖКС» з питання укладення з нею та [PERSON] окремих договорів про надання послуг, проте у цьому їй було відмовлено. У відзиві на позов КП «УК «ЖКС» зазначає, що на виконання вимог Наказу Мінрегіонрозвитку № 150 від 13.06.2016, КП «УК «ЖКС» з Вараським міським головою Анощенком С .І. , який діяв від імені співвласників багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] , укладено договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, і укладення окремих договорів з кожним зі співвласників на даний час не передбачено. Разом з тим, КП «УК «ЖКС» визнає вимогу щодо виділення окремих особових рахунків на [PERSON] та [PERSON] по сплаті послуг. У відзиві на позов КМКП повідомило, що [PERSON] дійсно зверталась із заявою про укладення з [PERSON] та [PERSON] окремих договорів про надання послуг, проте до заяви не додавала жодного документу у підтвердження часток співвласників у праві спільної часткової власності, крім того, співвласником житла позивачки є також [PERSON] , і будь-яких документів у підтвердження досягнутої між нею та позивачкою домовленості суду не надано, у зв`язку з чим [PERSON] відмовлено у задоволенні заяви, і вимогу до КМКП відповідач вважає необґрунтованою. У відзиві на позов відповідач [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову в частині визнання його та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] та у частині стягнення з нього коштів як компенсації понесених витрат на утримання житла. Свою позицію відповідач у відзиві обґрунтовував тим, що він тривалий час не проживає у спірній квартирі не з власної волі, а у зв`язку з перешкодами, які чиняться позивачкою, крім того, положення ст.405 ЦК України на нього не розповсюджуються, оскільки він є співвласником спірної квартири, а не членом його сім`ї, законодавством передбачено право на реєстрацію дитини за місцем реєстрації їх батьків без згоди інших осіб, позивачкою не надано підтверджуючих документів про сплату квартирної плати і плати за комунальні послуги, ним в добровільному порядку сплачувались кошти на утримання квартири. У відповіді на відзив [PERSON] зазначала, що [PERSON] у спірному житлі припинив проживати за власною волею, покинувши сім`ю та створивши нову, приміщення квартири використовував безгосподарно, а замок у вхідних дверях квартири [PERSON] замінила після пограбування з підстав безпеки. Оригіналів необхідних документів для реєстрації місця проживання малолітньої [PERSON] відповідач не мав, і згоду співвласників на реєстрацію місця проживання дитини у квартирі не отримував, а тому таку реєстрацію вчинено незаконно. [PERSON] пред`явив до суду зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом та визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками, при якому просив виділити йому у користування кімнату площею 7,9 кв.м., а також вбудовані шафи площею 0,7 кв.м, [PERSON] - кімнату площею 11,0 кв.м, [PERSON] - кімнату площею 16,2 кв.м, а також лоджію площею 3,3 кв.м, інші приміщення квартири просив залишити у спільному користуванні співвласників. Крім того, [PERSON] заявив вимогу про усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою шляхом зобов`язання [PERSON] надати йому ключі від вхідних дверей. Вимоги зустрічного позову обґрунтовуються тим, що [PERSON] з 2013 року користується спільною квартирою одноособово, чинить перешкоди у користуванні нею [PERSON] , який також бажає реалізувати свої права співвласника на користування спільною квартирою. У відзиві на зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] зазначають про те, що її вимоги ними не визнаються, [PERSON] припинив проживати у квартирі добровільно покинувши сім`ю, приходив до квартири останніми роками 1-2 рази на рік, проте за житло не сплачував, що свідчить про його незацікавленість у даному житлі. [PERSON] , періодично заїжджаючи до квартири, зробив зі своєї кімнати майстерню-гараж, його ніколи не цікавило утримання та збереження майна, тим самим він порушував моральні засади суспільства та конституційні права інших співвласників. У [PERSON] відсутнє інше житло, крім 2/4 частки у праві спільної часткової власності на спірну квартиру, а користування [PERSON] разом з дитиною від іншого шлюбу приміщеннями квартири є негуманним та становитиме небезпеку для [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні позивачка за первісним позовом [PERSON] вимоги первісного позову підтримала в повному обсязі, зустрічний позов не визнала, підтримала обставини, наведені у відзиві на зустрічний позов, а також відповіді на відзив [PERSON] . Вона пояснила, що у період з 1993 по 2011 перебувала у шлюбі з [PERSON] , на початку він проживав у спірному житлі, проте у 1997 році покинув сім`ю та припинив спільне проживання у квартирі [ADDRESS] . Після цього він періодично навідував квартиру, проте порушував правила співжиття, між ним та [PERSON] склались неприязні стосунки, що робить неможливим спільне користування квартирою, реєстрацію його дитини від другого шлюбу у квартирі позивачка вважає незаконною, оскільки це здійснено без згоди інших співвласників. Кошти на утримання квартири відповідно до своєї частки з квітня 2011 року [PERSON] він не сплачував, весь тягар утримання квартири несла [PERSON] Позивачка також пояснила, що спір про право користування спільною квартирою між нею та дочкою [PERSON] відсутній, а тому вона заявила вимогу про укладення окремого договору про надання послуг з нею пропорційно до загальної частки у праві спільної часткової власності, яка припадає на неї та [PERSON] . Вимоги зустрічного позову, як пояснила позивачка, нею не визнаються, оскільки [PERSON] ухилявся від утримання квартири, грубо себе поводив по відношенню до неї, у чому [PERSON] вбачає небезпеку. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні підтримав свою позицію щодо первісного позову, викладену у відзиві, а також підтримав вимоги зустрічного позову. Представник відповідача [PERSON] розділила позицію свого довірителя та навела її правове обґрунтування. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] підтримала позицію [PERSON] щодо вимог первісного та зустрічного позовів, а також підтвердила пояснення [PERSON] про відсутність між ними будь-яких суперечностей щодо порядку користування квартирою, оплати за житлово-комунальні послуги, здійснення інших прав та обов`язків співвласників житла. Допитана за правилами допиту свідків, [PERSON] показала, що [PERSON] порушував умови співжиття, що дає їй та [PERSON] підстави вважати небезпечним спільне користування квартирою. [PERSON] показала також, що незважаючи на те, що договори на оплату житлово-комунальних послуг укладені з нею, усі платежі за квартиру сплачуються її матір`ю [PERSON] [PERSON] підтвердила надходження від [PERSON] кілька разів у 2017-2018 роках коштів у погашення платежів по оплаті квартирної плати та плати за комунальні послуги, про цільове призначення яких свідчили його образливі коментарі у платіжних документах, проте цих коштів недостатньо для покриття витрат, що припадають на нього як співвласника. Представники КМКП, КП «УК «ЖКС» клопотали про проведення розгляду справи у їх відсутності, підтримали свої письмові заяви по суті справи. Представник органу опіки та піклування до суду також не з`явився, клопотав про розгляд справи у його відсутності, у клопотанні підтримав письмовий висновок органу з питання доцільності визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності цих осіб. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх у сукупності, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення первісного та зустрічного позовів. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 171630568 від 25.06.2019, квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить: [PERSON] з часткою ј, [PERSON] з часткою ј, [PERSON] з часткою 2/4. Учасниками процесу не оспорюється та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON] з 01.05.1993 до 08.12.2011 перебували у шлюбі, який розірвано в судовому порядку. Крім того, учасниками процесу не оспорюється, що [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] та [PERSON] , яка після укладення шлюбу отримала прізвище [PERSON] . Як вбачається з довідки відділу реєстрації виконавчого комітету Вараської міської ради № 4815/05 від 09.09.2019, у вищезазначеній квартирі зареєстроване місце проживання: [PERSON] , [PERSON] та її дочки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] та його дочки [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи вимогу первісного позову про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом, суд враховує наступне. Як вбачається з пояснень учасників процесу та ніким не оспорюється, [PERSON] на момент подання позову, розгляду справи судом, а також у попередні кілька років у спірній квартирі не проживає, а також що його малолітня дочка [PERSON] у спірній квартирі ніколи не проживала. Як вбачається з висновку щодо недоцільності визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, затвердженого рішенням виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області № 304 від 04.12.2019, враховуючи відсутність у батька дитини [PERSON] можливості зареєструвати дитину за іншою адресою, визнання дитини такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] є недоцільним. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В обґрунтування підстав для визнання [PERSON] та малолітньої [PERSON] такими, що втратили право користування житлом, позивачка посилається на положення ст.405 ЦК України та ст.107 ЖК України. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.107 ЖК України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Вказана норма закріплена у Главі 2 Розділу ІІІ ЖК України «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду», не стосуються спірних правовідносин, що виникли між сторонами, оскільки спірною квартирою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] користуються не на умовах найму, а сама квартира перебуває у їх спільній частковій власності. Глава 6 Розділу ІІІ ЖК України «Користування жилими приміщенями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду» містить ст.155, відповідно до якої жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. [PERSON] , разом з [PERSON] та [PERSON] , є співвласником квартири [ADDRESS] , а не членом сім`ї когось із співвласників, а тому положення ст.405 ЦК України не можуть бути підставою для визнання його втратившим право користування цим житлом. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, будь-які правові підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , відсутні. Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі. Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів. Аналогічні положення у частині переліку документів, які подаються для реєстрації місця проживання дитини, містить і п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016, якою, крім того, передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання особи інші документи. Таким чином, місце проживання неповнолітньої дочки [PERSON] - [PERSON] за місцем проживання її батька у квартирі, право власності на ј частину якої він має, правомірно здійснене без згоди інших співвласників житла. Реєстрацію місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , як вбачається із змісту первісного позову, здійснено [PERSON] у червні 2019 року. Непроживання малолітньої [PERSON] у спірній квартирі з часу реєстрації до моменту розгляду справи не є підставою для визнання дитини такою, що втратила право користування ним на підставі ст.405 ЦК України та ст.107 ЖК України, оскільки відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, і власна воля дитини при цьому не проявляється. Таким чином, малолітня [PERSON] правомірно набула право користування спірною квартирою, і підстави для визнання її такою, що втратила право користування нею, відсутні, а тому у задоволенні вищезазначеної вимоги первісного позову слід відмовити. Вирішуючи вимогу первісного позову [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошової компенсації оплати вартості квартирної плати та плати за комунальні послуги, суд враховує наступне. Відповідно до ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Таким чином, [PERSON] як співвласник квартири [ADDRESS] зобов`язаний нести витрати по утриманню квартири, оплаті житлових і комунальних послуг, пропорційно до своєї частки у праві спільної часткової власності. Як вбачається з наданої [PERSON] довідки КМКП, за період з серпня 2016 року по серпень 2019 року [PERSON] нараховано 7217,68 грн. плати за утримання будинків та за комунальні послуги, крім того, борг по сплаті цих платежів на 01.08.2016 склав 5223,46 грн. Станом на 01.09.2019 борг відсутній. З довідки КП «УК «ЖКС» № 152 від 06.07.2019 вбачається, що [PERSON] за період березня 2017 - серпня 2019 сплачено 7708,95 грн. в оплату плати за житлові та комунальні послуги. Здійснення оплати вищезазначених житлових та комунальних послуг саме [PERSON] підтверджується показаннями [PERSON] , допитаної за правилами допиту свідків, а також первинними документами - відповідними квитанціями, оригінали яких досліджені в судовому засіданні. Отже, загальний розмір сплачених [PERSON] в оплату житлових та комунальних послуг по квартирі [ADDRESS] у період серпня 2016 - серпня 2019, складає: 7217,68 грн. + 5223,46 грн. + 7708,95 грн. = 20150,09 грн. Отже, вартість частини цих послуг, пропорційна до розміру частки [PERSON] у праві спільної часткової власності, складає: 20150,09 грн. / 4 = 5037,52 грн. Як вбачається з наданих відповідачем за первісним позовом квитанцій та визнається [PERSON] , [PERSON] в рахунок оплати житлових і комунальних послуг протягом жовтня 2017 - січня 2019 сплачено: 04.10.2017 - 200,00 грн.; 08.12.2017 - 206,04 грн.; 21.06.2018 - 505,00 грн.; 21.01.2019 - 350,00 грн., а всього в сумі 1261,04грн. Вказані суми [PERSON] перераховано на банківський рахунок [PERSON] , що ніким не оспорюється, а про їх цільове призначення свідчать зазначені платником у графі «Призначення платежу» дані. Суду надано також квитанцію про перерахування [PERSON] [PERSON] 02.11.2018 коштів в сумі 200,00 грн., проте їх призначення на оплату житлових і комунальних послуг [PERSON] і [PERSON] оспорюється. Крім того, [PERSON] не надано будь-яких доказів у підтвердження здійснення інших платежів у погашення вартості житлових і комунальних послуг на утримання спірної квартири за серпень 2016 - серпень 2019. За таких обставин суд прийшов до висновку про недоведеність здійснення ним такої оплати за цей період у розмірі, що перевищує 1261,04грн. Таким чином, вартість частини житлових і комунальних послуг за період серпня 2016 - серпня 2019, пропорційна до розміру частки [PERSON] у праві спільної часткової власності на спірну квартиру, яка оплачена іншим співвласником, складає: 5037,52 грн. - 1261,04 грн. = 3776,48 грн. Вказана сума на підставі ст.ст.322, 360 ЦК України підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] . Вирішуючи вимоги первісного позову про зобов`язання укласти з [PERSON] та [PERSON] окремі договори про надання послуг, суд враховує наступне. Відповідно до ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо, купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку, поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; та комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до п.4 ст.14 вищезазначеного Закону, з виконавцем комунальної послуги особою, уповноваженою на це співвласниками, від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку укладається колективний договір. Судом встановлено, що [PERSON] зверталась до КМКП та КП «УП «ЖКС» із заявами про укладення окремих договорів з нею та [PERSON] щодо надання житлових та комунальних послуг з утримання квартири [ADDRESS] . У задоволенні такої вимоги їй було відмовлено КП «УП «ЖКС» - за неможливістю укладення окремого договору відповідно до законодавства, КМКП - у зв`язку з ненаданням відповідних документів у підтвердження розміру часток співвласників. Відповідно до ст.206 ЦК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на вищезазначену норму, з урахуванням того, що вимога [PERSON] щодо відкриття їй та [PERSON] окремих особових рахунків по оплаті житлових та комунальних послуг, яка визнається відповідачем [PERSON] , не суперечить закону, зокрема, положенням ст.ст.322, 360 ЦК України, і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд прийшов до висновку, що позов в цій частині слід задовольнити. При цьому суд враховує пояснення [PERSON] та [PERSON] про відсутність між ними будь-яких спорів щодо способу участі у витратах на утримання спірної квартири, що свідчить про можливість відкриття для них одного особового рахунку. При цьому, враховуючи, що частина послуг обчислюються виходячи з кількості осіб, місце проживання яких зареєстроване у житлі, а інша частина - виходячи з характеристик самої квартири, суд вважає, що окремі особові рахунки по оплаті житлових та комунальних послуг по квартирі [ADDRESS] слід відкрити з таким розподілом оплати вартості наданих послуг, при якому щодо послуг, вартість яких обчислюється виходячи з часток співвласників у праві спільної часткової власності, [PERSON] слід виходити з частки ѕ (її частка у розмірі ј та частка [PERSON] у розмірі 2/4), а [PERSON] - з частки ј; щодо послуг, вартість яких обчислюється виходячи з кількості осіб, місце проживання яких зареєстроване у вказаній квартирі - [PERSON] слід виходити з розрахунку на 3 особи ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,), [PERSON] - з розрахунку на 2 особи (він та [PERSON] ) Вирішуючи вимоги зустрічного позову [PERSON] , суд враховує наступне. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З пояснень учасників процесу судом встановлено і ніким не оспорюється, що ключі від замка вхідних дверей до квартири [ADDRESS] у [PERSON] відсутні, що позбавляє його можливості користуватись належною йому часткою квартири у праві спільної часткової власності на неї. З огляду на положення ст.391 ЦК України суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимоги [PERSON] про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом надання йому таких ключів. Вирішуючи вимогу про встановлення порядку користування спільною квартирою, суд враховує наступне. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Із змісту позову, а також пояснень сторін вбачається, що угоди про порядок користування спільним майном співвласниками не досягнуто. Доказів у підтвердження неможливості спільного користування майном суду не надано. Вимоги про припинення права [PERSON] на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації в порядку ст.365 ЦК України у справі не заявлялись. З огляду на викладене, виходячи із змісту ст.358 ЦК України, суд вважає обґрунтованою вимогу зустрічного позову про встановлення порядку користування квартирою між співвласниками. З пояснень сторін, а також технічного паспорту на спірну квартиру судом встановлено, що квартира [ADDRESS] має загальну площу 65,0 кв.м., житлову площу 35,1 кв.м. та складається з трьох житлових кімнат площею 16,2 кв.м., 7,9 кв.м., 11,0 кв.м. Виходячи з того, що житлова площа квартири складає 35,1 кв.м, суд прийшов до висновку, що на [PERSON] та [PERSON] як співвласників по ј частини квартири припадає: 35,1 кв.м / 4 = по 8,775 кв.м. житлової площі, на [PERSON] як співвласника з часткою 2/4: 35,1 кв.м / 2 = 17,55 кв.м. Судом взято до уваги пояснення [PERSON] та [PERSON] про те, що між ними відсутній спір про порядок користування спільним майном. Так як квартира має три ізольовані житлові кімнати, позивач [PERSON] просить виділити йому у користування ізольовану кімнату житловою площею 7,9 кв.м., що менше, ніж його ідеальна частка (8,775 кв.м.), і при такому розподілі у спільне користування [PERSON] та [PERSON] виділятимуться житлові кімнати площею 16,2 кв.м та 11,0 кв.м, що в сукупності (27,2 кв.м) більше, ніж спільний розмір їх ідеальних часток (8,775 кв.м + 17,55 кв.м = 26,325 кв.м), суд прийшов до висновку про можливість встановлення між співвласниками такого порядку користування квартирою, при якому [PERSON] слід надати у володіння та користування найменшу ізольовану житлову кімнату площею 7,9 кв.м., а також вбудовану шафу площею 0,4 кв.м, яка розташована у вказаній кімнаті, у спільне користування [PERSON] та [PERSON] - ізольовану житлову кімнату площею 16,2 кв.м., а також лоджію, на яку лежить прохід через цю кімнату, та ізольовану житлову кімнату площею 11,0 кв.м., а кухню, коридор, ванну, санвузол, вбудовану шафу у коридорі - залишити у спільному користуванні співвласників. При такому розподілі спільної квартири, на думку суду, буде дотримано баланс інтересів усіх співвласників. Судові витрати слід присудити пропорційно до задоволеної частини вимог первісного та зустрічного позовів. Враховуючи викладене,

Outcome: partial