Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та просить розподілити майно, яке було набуте ними за час знаходження у зареєстрованому шлюбі шляхом виділення їй та визнання за нею права власності на: автомобіль марки LEXUS GX 300, 2002 року випуску, д/н [NUMBER], вартістю 120 000, 00 грн.; земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS]-Б, вартістю 1 600 000, 00 грн.; та шляхом виділення відповідачу [PERSON] та визнання за ним права власності на: автомобіль [NUMBER], вартістю 440 000, 00 грн.; автомобіль марки TOYOTA LEXUS д/н [NUMBER], вартістю 200 000, 00 грн.; металевий контейнер, розташований на торговому місці [ADDRESS] на другому контейнерному майданчику TOB «Промтоварний ринок», вартістю 140 000, 00 дол. США. У подальшому [PERSON] доповнила свої позовні вимоги, з котрими звернулась до [PERSON], [PERSON], [PERSON], та третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - приватних нотаріусів Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON], водночас просила визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0, 2117 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 17 червня 2009 року за № 4328; визнати недійсним договір дарування зазначеної земельної ділянки, укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 20 листопада 2009 року за № 13556; витребувати спірну земельну ділянку від добросовісного набувача [PERSON] Позивачка обґрунтовує вимоги тим, що за час шлюбу з [PERSON] ними було придбано вищевказане майно, проте згодом [PERSON], без її згоди та порушуючи її майнові права відчужив автомобіль [NUMBER], та автомобіль марки TOYOTA LEXUS д/н [NUMBER], а також земельну ділянку площею 0, 2117 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Справа розглядалась судами неодноразово. У судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, заперечував проти їх задоволення. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні також заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] та вказав, що спірна земельна ділянка була придбана [PERSON] за позичені йому [PERSON] грошові кошти відповідно до договору позики від 15 січня 2000 року. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала частково, заперечувала проти задоволення вимог позивачки в частині визнання недійсним договору дарування зазначеної земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 20 листопада 2009 року за № 13556 та витребування спірної земельної ділянки від [PERSON] як добросовісного набувача. Треті особи у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення сторін та їх представників, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08 червня 2001 року в Міському відділі реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (Т. 1, а. с. 14, Т. 3, а. с. 18). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2010 року, яке набрало чинності, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У вказаному рішенні було встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини та не проживають разом з червня місяця 2009 року (Т. 1, а. с. 294, 299, Т. 3, а. с. 19). Також встановлено, що за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] були придбані автомобіль LEXUS GX 300, 2002 року випуску, д/н [NUMBER], який зареєстрований на ім'я позивачки, а також автомобіль [NUMBER], та автомобіль марки TOYOTA LEXUS, д/н [NUMBER], які були зареєстровані на ім'я відповідача [PERSON] За змістом ч. 1 ст. 60, ст. 63, ч. 1 ст. 65, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70, ст. 71 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, та вони мають рівні права на володіння, користування і розпорядження спільним майном ; дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою; дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, та у разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, усі вищевказані транспортні засоби вважаються спільним сумісним майном колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] Згідно відомостей з реєстраційного відділу Управління ДАІ ГУМВС України в Одеській області, після припинення між [PERSON] та [PERSON] шлюбних відносин в червні місяці 2009 року, [PERSON] 28 липня 2009 року та 07 серпня 2009 року зняв з обліку для продажу зареєстровані на його ім'я автомобілі [NUMBER], та автомобіль марки TOYOTA LEXUS, д/н [NUMBER] (Т. 1, а. с. 36-37). Таким чином, у суду немає підстав вважати, що ці дії [PERSON] здійснювались в інтересах сім'ї, тому вказані транспортні засоби враховуються судом при розподілі спільного сумісного майна подружжя. Тому суд вважає, що позовні вимоги позивачки в частині виділення їй та визнання за нею права власності в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя на автомобіль LEXUS GX 300, 2002 року випуску, державний номер [NUMBER], є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Оскільки сторонами не надано до суду доказів на підтвердження вартості знятих [PERSON] з реєстрації для продажу вищевказаних автомобілів, та сторони не узгодили вартість цих автомобілів, то суд вважає недоцільним виділення [PERSON] та визнання за ним право власності на ці автомобілі. У судовому засіданні колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що в період шлюбу вони набули право власності на металевий контейнер, розташований на торговому місці [ADDRESS] на другому контейнерному майданчику TOB «Промтоварний ринок», тому суд вважає, що підстав виділяти цей контейнер відповідачу [PERSON] та визнавати за ним право власності на цей контейнер немає. Всі вищевказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, та не заперечувались жодними із сторін. Щодо вимог позивачки в частині визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки площею 0, 2117 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], визнання за нею права власності на цю земельну ділянку та витребування її у добросовісного набувача [PERSON], суд виходить з наступного. [PERSON] набув право власності на вказану земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 060983, виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів 17 вересня 2004 року (Т. 3, а. с. 20). Даний акт був виданий на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2003 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання дійсною угоди, яке набрало законної сили, та згідно з яким визнано дійсними укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1031 кв. м. за адресою: [ADDRESS] та укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1086 кв. м. за адресою: [ADDRESS]. Крім того, судом встановлено, що даний акт про право власності на земельну ділянку не оспорювався в установленому законом порядку, тому є дійсним. У судовому засіданні доведено, що вказана земельна ділянка була придбана за 127 025, 00 дол. США невдовзі після одруження [PERSON] та [PERSON] На той час позивачці було 23 роки, а відповідачу - 28 років. Такої суми у молодого подружжя не було, тому [PERSON] запозичив кошти на придбання ділянки у своєї матері - [PERSON], яка на той час близько десяти років займалась підприємницькою діяльністю. Ні позивачка, ні представник [PERSON] не спростували в суді вищевказані обставини. Вищевказані факти також підтверджуються рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2012 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, яке набрало законної сили, згідно з яким з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 15 січня 2000 року в сумі 503 800, 00 грн. (Т. 2, а. с. 134-137). У вищезазначеному рішенні також встановлено, що 15 січня 2000 року [PERSON] надала у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 200 000, 00 дол. США, що підтверджується письмовою розпискою. На виконання зобов'язання щодо повернення позики [PERSON] було передано [PERSON] земельну ділянку площею 0, 2117 га, що розташована по [ADDRESS] у м. Одесі, вартістю 127 025, 00 дол. США, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 17 червня 2009 року за р. № 4328. В подальшому, [PERSON] передав [PERSON] у рахунок повернення позики за договором позики від 15 січня 2000 року грошові кошти в сумі 10 000, 00 дол. США, та що з урахуванням наведеного сума залишку боргу [PERSON] перед [PERSON] становить 62 975, 00 дол. США, що еквівалентно 503 800, 00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] придбав вищевказану земельну ділянку саме за кошти позичені йому [PERSON] згідно договору позики від 15 січня 2000 року. Як вбачається з матеріалів справи, відчужуючи спірну земельну ділянку, відповідач [PERSON] діяв також і від імені своєї колишньої дружини позивачки [PERSON] згідно наданого останньою на його ім'я нотаріально посвідченої генеральної довіреності від 06 лютого 2008 року за р.№ 1923 (Т. 1, а. с. 172, 173). Доводи позивачки про те, що [PERSON] не мав права укладати договір дарування, спростовуються наступним. Судом встановлено, що 06 лютого 2008 року [PERSON] була видана [PERSON] довіреність, та посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за №1923, відповідно до якої [PERSON] уповноважила [PERSON] розпоряджатись на умовах і за його розсудом усім її майном і тим майном, що буде придбане у майбутньому, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось, укладати та розривати усі дозволені законом договори цивільно-правового характеру та подавати від її імені різні заяви. На підставі вищевказаної довіреності, [PERSON] правомірно від імені дружини [PERSON] було подано нотаріально посвідчену заяву щодо надання згоди на здійснення дарування вищевказаної земельної ділянки. Згідно із ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, а відповідно до ч. 1 ст. 244 цього Кодексу представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Аналізуючи вищевказані норми, залежно від обсягу повноважень, що надаються представнику особою, яку він представляє, можна відокремити три види довіреності: загальну (генеральну), спеціальну і разову. Загальна (генеральна) довіреність уповноважує представника на вчинення широкого кола правочинів та пов'язаних із ними юридичних дій. Таким чином, у судовому засіданні доведено, що позивачкою було надано [PERSON] саме генеральну довіреність на вчинення від її імені широкого кола правочинів, тому сторони за договором дарування спірної земельної ділянки мали всі необхідні повноваження на укладення такого договору та діяли у відповідності до норм чинного законодавства України. В подальшому [PERSON] отримала державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, виданий Управлінням Держкомзему у місті Одесі 07 вересня 2009 року, який не оскаржувався у встановленому законом порядку, не був визнаний недійсним чи скасований, та згодом відчужила цю земельну ділянку на користь [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 12 листопада 2009 року за р.№ 13556, який приховує договір купівлі-продажу, який насправді сторони вчинили, що підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину удаваним (Т. 3, а. с. 127). Таким чином, [PERSON] є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки та не може бути протиправно позбавлена своєї власності. Земельна ділянка площею 0, 2117 га, що розташована по [ADDRESS] у м. Одесі, вибула з володіння власника [PERSON] за його власною волею на підставі договору дарування, за якою він подарував спірну земельну ділянку [PERSON] Здійснюючи цей правочин, він також представляв інтереси своєї дружини, діючи на підставі генеральної довіреності, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] розпоряджатись на його розсуд всім її майном. Відповідно до ст. 388 ЦК України майно має право витребувати власник, проте [PERSON] не є власником спірної земельної ділянки, таким чином не має право на її витребування від добросовісного набувача [PERSON] З огляду на наведене, суд доходить висновку, що спірна земельна ділянка не є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки не була набута за зароблені ними за час шлюбу спільні сумісні кошти. Отже, відповідна частина позовних вимог позивача не підлягає задоволенню. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, то суд керувався вимогами ст. ст. 79, 88 ЦПК України, а також виходив з того, що сторонами не оскаржувалось рішення в частині розміру таких витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Outcome: partial