Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в якому вказує, що 1 червня 1966 року вона була прийнята на роботу дояркою в колгосп «Перемога», що знаходився в с.Козівка Козівського району. Їй як члену колгоспу наданий в 1979 році житловий будинок для проживання в [INFO], 2.Цей будинок був побудований за кошти колгоспу в 1962 році для проживання спеціалістів колгоспу. В даному будинку вона живе 37 років. Їй було видано будинкову книгу в якій є запис про те, що вона в ньому зареєстрована. За вищевказаний період вона неодноразово за власні кошти робила ремонт в будинку, зробила до нього газопостачання, постійно сплачує комунальні послуги. Козівське РБТІ виготовило технічний паспорт на будинок на її замовлення. Інвентар бюро видало їй довідку в якій вказано, що вартість житлового будинку, господарських будівель та споруд становить 75\~943 гривні. На даний час колгосп «Перемога» припинив свою діяльність. Житловий будинок в якому вона проживає був включений до майна яке не підлягає паюванню. Позивачка зазначає, що згідно Указу Президента України від 29 січня 2001 року №62 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав у процесі реформування аграрного сектору економіки» та постанови КМУ від 28 лютого 2001 року №177 «Про врегулювання питання щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» і від 13 серпня 2003 року №1253 «Про затвердження порядку безоплатної передачі у комунальну власність обєктів соціальної сфери, житлового фонду, у тому числі незавершеного будівництва, а також внутрішньогосподарських меліоративних систем колективних сільськогосподарських підприємств, що не підлягають паюванню в процесі реорганізації цих підприємств та передані на баланс підприємств-правонаступників, майно соціальної сфери, тобто житлові будинки, при реорганізації колективного сільськогосподарського підприємства повинні бути передані безоплатно на баланс місцевих органів самоврядування. Будинок в якому вона проживає, є неприйнятим у комунальну власність [PERSON] сільською радою через те, що нікому його передати, оскільки даний житловий будинок зареєстрований за неіснуючим колгоспом «Перемога». Оскільки житловий будинок який належить колгоспу «Перемога», знаходиться у її володінні 37 років, вона набуває право власності на нього за набувальною давністю. Позивачка просить суд визнати за нею право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] сільська рада в судове засідання подала відзив на позов, згідно якого не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON], просять справу розглядати за їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та дослідивши зібрані по справі докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає на підставі наступного. Судом встановлено, що [PERSON] в 1979 році наданий житловий будинок для проживання в [INFO]. Будинок був побудований за кошти колгоспу «Перемога» в 1962 році для проживання спеціалістів колгоспу та зареєстровано за даним колгоспом, про що видано свідоцтво про право власності на жилий будинок (а.с.20). 06 вересня 1979 позивач зареєструвалася у даному будинку, що підтверджується копією будинкової книги позивача, копія якого надана до суду (а.с. 6-7). Колгосп «Перемога» припинив свою діяльність. Житловий будинок в якому проживає [PERSON] був включений до майна яке не підлягає паюванню, підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради (а.с.23). Однак, суду не надано документів на підтвердження надання житлового будинку [PERSON], письмовий ордер на проживання, письмові договори будь-якого змісту на проживання, письмові документи про визнання даного житла службовим. Згідно довідки [PERSON] сільської ради №10 від 25 січня 2016 року, що при передачі обєктів соціальної інфраструктури, документи бухгалтерського обліку на даний будинок не передавались. Житловий будинок по вулиці Гиркало,2 в якому проживає [PERSON], нею не приватизовувався. Будинок за вказаною адресою належав ТзОВ «Козівське», яке ліквідовано, сільською радою не планується взяти його на баланс як майно соцкультпобуту. (а.с.8). Також з огляду матеріалів справи, суд не знайшов підтвердження, що ТзОВ «Козівське» являється правонаступником колгоспу «Перемога», в матеріалах справи відсутні підтверджуючі документи про те, що ТзОВ «Козівське» ліквідовано. Згідно зі статтями\~316\~та\~317 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Тобто, на зміст права власності не впливають ні місце проживання, ні місцезнаходження майна, що означає: де б не проживав власник і де б не знаходилось його майно, він володіє щодо нього усією сукупністю своїх прав на володіння, користування та розпорядження. Згідно\~ст.319 ЦК України, власник, володіючи, користуючись та розпоряджаючись своїм майном на власний розсуд також може вчиняти щодо нього будь-які дії, в тому числі відмовитись від такого майна. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні згідно\~ст. 321 ЦК України. Відповідно до\~ст.5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Відповідно до ч.1 та ч.4\~ст.344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. \~\~ Відповідно до п. 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року\~правила\~ст. 344 ЦК\~поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання цим Кодексом чинності, який набрав чинності 1 січня 2004 року, тобто з 1 січня 2001 р. \~\~ Відповідно до\~ст.344 ЦК України\~для набуття права власності за набувальною давністю повинні існувати наступні ознаки: - володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; - володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; - володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків. Тобто, за набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника; власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено ці ж підстави, які суди повинні враховувати при розгляді таких спорів. \~\~ У п.11 вказаної постанови судам розяснено, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). У розясненнях правової практики по застосуванню\~ст.344 ЦК України\~Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, даних 28.01.2013\~\~№ 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказано, що\~при\~вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У своїй ухвалі від 10.06.2009 Верховний Суд України зазначив, що враховуючи положення\~ст. 5 ЦК України\~про дію законів у часі та п. 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила\~ст.344 ЦК України\~про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та приймаючи до уваги, що\~ЦК\~набрав чинності з 1 січня 2004 р., то норми\~ст. 344 ЦК України\~поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р. ( Така правова позиція міститься і в ухвалі Верховного Суду України від 20 лютого 2008 р. у справі № 6-27245св07). Аналогічну позицію висловлював і Вищий господарський суд України, зокрема, в постанові від 22.01.2008 № 8/509-НМ, вказавши, що правила про набувальну давність можуть поширюватись на випадки, коли володіння майном (в тому числі нерухомим) почалося за три роки до набрання чинності\~ЦК України, тобто відлік строків, про які йдеться в частині першій\~статті 344 цього Кодексу, зокрема, 10-річного, може починатися з 01.01.2001 , але жодним чином не з 1979 року, як вважає позивач. З наведених позицій судів можна зробити два головних висновки. По-перше, визнання судом права власності на нерухоме майно не може мати місце раніше 1 січня 2011 року (оскільки саме в цей день закінчувався мінімально можливий встановлений десятирічний строк відкритого користування\~якщо володіння майном розпочалося саме 1 січня 2001 р.). А по-друге, особи, що заволоділи майном до 1 січня 2001 року не можуть претендувати на набуття права власності за набувальною давністю. Таким чином, особи, що вступили у відкрите володіння майном до 1 січня 2001 року позбавлені можливості оформити право власності на майно, незважаючи на те, що подекуди користуються ним пятнадцять, двадцять років і більше. Відповідно до розяснень, даних у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого\~\~суду України № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що судам слід мати на увазі, що навіть у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи (ч.4\~ст.174 ЦПК). А також розяснено, що позов про право власності за давністю володіння не може предявляти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника й завжди знає, хто є власником майна. Право такого володільця на чуже майно має похідний та обмежений характер. Вказівку у ч. 1\~ст. 344 ЦК України\~про добросовісне заволодіння чужим майном\~\~суд розуміє так, що фактичний володілець сприймає дане майно\~\~як чуже, не своє, оскільки власник майна не може бути установлений, невідомий, помер тощо. А оскільки при даних обставинах\~\~позивачу з часу\~\~ вселення у будинок було відомо про власника майна і це підтверджено\~\~у суді, а правомірність\~\~фактичного володіння у жодному разі не може\~\~спрацьовувати проти власника, бо набувальна давність може слугувати підставою\~\~набуття\~\~права власності за методом\~\~виключення\~\~усіх\~\~ інших правових підстав, що не заборонені законом. \~\~ Суд вважає, що у даному випадку норми\~ст. 344 ЦК\~про набувальну давність не підлягають застосуванню, оскільки\~\~володіння позивачем майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобовязань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного\~\~управління тощо). \~\~ Відповідно до постанови Верховного Суду України від 16 серпня 2005 року, яка, відповідно до\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обовязковою для всіх судів України, вказано, що визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною\~\~давністю відповідно до ч. 1 ст.\~344\~\~та п. 1\~прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, не може мати місця раніше 1 січня 2001 року. \~\~ Таким чином, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, з урахуванням\~\~наданих суду доказів, з урахуванням вимог законів та судової практики, вважає, що власником даного нерухомого майна є колгосп «Перемога», вказане у рішенні нерухоме майно з власності власника не вибувало, документів про те, що ТзОВ «Козівське» являється правонаступником колгоспу «Перемога», суду не надано, відсутні документи на підтвердження надання житлового будинку [PERSON]- письмовий ордер на проживання, письмові договори будь-якого змісту на проживання, письмові документи про визнання даного житла службовим, а тому позивач не набула\~\~права власності на дане майно. З у рахуванням часу початку користування даним майном\~яким є 1979 рік, тобто час дії матеріального права, така\~\~норма права у законі була відсутня, а\~ст. 344 ЦК України\~може бути застосована лише з 01.01.2004 року, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні\~\~позову, через відсутність\~\~законних підстав на задоволення\~\~такого до [PERSON] сільської ради, як до неналежного відповідача, яка ніяким чином права позивача не порушила. На підставі викладеного

Outcome: dismissed