Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, вказуючи, що з 26.01.2016 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому мають дочку [PERSON], [INFO].н., яка проживає із нею. На даний час шлюбні стосунки не підтримують через втрату взаєморозуміння та поваги. Наразі проживають окремо, спільне господарство не ведуть, примирення та збереження сім`ї є неможливим, тому просила шлюб розірвати. Також позивач просила залишити дочку біля неї. Позивач [PERSON] подала письмову заяву про підтримання позову, розгляд справи у його відсутності, після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище «[PERSON]». Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони з 26.01.2016 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, в якому мають дочку [PERSON], [INFO].н., яка проживає із позивачкою. Згідно ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ст.112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як передбачено ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Враховуючи такі принципи як добровільність шлюбу та неприпустимість примушування до шлюбу, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині заявлених вимог про розірвання шлюбу. Стосовно вимог про залишення малолітньої дитини біля матері, суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині, виходячи з наступного. Згідно ст..160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст.161 СК, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обовязковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Як вказує позивачка у позовній заяві, дитина проживає із нею. Висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої дитини відсутній. Враховуючи наведене, вимога про визначення місця проживання дитини не є обґрунтованою та задоволенню не підлягає. Враховуючи наведене, ст.ст. 19, 24, 105, 110, 112, 160, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial