Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою в обґрунтування якої зазначила, що шлюб з відповідачем зареєстрований 18.02.2006, про що зроблений актовий запис № 220 у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління юстиції. Від шлюбу мають спільну малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка мешкає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Шлюбні відносини між сторонами не склалися через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на сімейні життя. З середини 2018 року сторони мешкають окремо, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть. Позивач вважає подальше збереження шлюбу неможливим і просить його розірвати. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча працездатний і має можливість надавати таку допомогу, в зв`язку чим позивач просить стягнути на її користь аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця до повноліття дитини, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Позивач разом з донькою мешкає у трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності матері позивача - [PERSON] , де для дитини є всі належні умови для існування та нормального розвитку. Відповідач схильний до агресії, що, на думку позивача, може призвести до негативних наслідків для дитини та негативно вплинути на її розвиток, світосприйняття та виховання. Позивач не обмежує спілкування відповідача з донькою, проте останній не проявляє жодної ініціативи щодо участі у вихованні дитини. Просить визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представники третіх осіб - Служби у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду повідомлені належним чином. Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надав суду клопотання, в якому просив розглянути справу без участі представника органу опіки та піклування та прийняти рішення з урахування Висновку щодо доцільності визначення місця проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Суд, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: шлюб між сторонами зареєстрований 18.02.2006, проте шлюбно-сімейні стосунки припинені, спільне господарство не ведеться. Прізвище позивача до реєстрації шлюбу « [PERSON] », від шлюбу мають малолітню доньку, [PERSON] , [INFO] (а.с. 11, 17) Згідно ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що шлюб ґрунтується на взаємній згоді чоловіка та жінки, а позивач не бажає відновляти шлюбні стосунки, оскільки це суперечить її інтересам, суд вважає позов в частині розірвання шлюбу обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач разом із донькою зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте фактично мешкають в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить матері позивача (а.с. 16, 18, 22, 25-27). Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як вказано у статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При встановленні розміру аліментів, суд відповідно до ст. 182 СК України враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи викладене, суд бере до уваги інтереси малолітньої дитини та майнове становище відповідача, який є працездатним та має можливість надавати матеріальну допомогу, тому задовольняє позов в частині стягнення аліментів у повному обсязі та стягує аліменти у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, проте не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначений позивачем мінімальний розмір аліментів в прохальній частині позову - 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку суперечить вимогам Закону та не підлягає застосуванню. Відповідно до ст. 41 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як вбачається з ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства»). Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватись на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Департаментом служб у справах дітей суду наданий висновок щодо доцільності визначення місця проживання [PERSON] , 2011 р.н. із матір`ю [PERSON] , згідно якого малолітня [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю, [PERSON] , проживають за адресою: [ADDRESS] , в квартирі в наявності всі умови для проживання дитини. Згідно з інформацією КНП «Міська дитяча поліклініка № 12» зі слів лікаря - педіатра на прийом у поліклініку для медичних оглядів та проведення профілактичних щеплень дитину приводять батьки, але частіше мати. Згідно з інформацією КЗ «Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №158 Харківської міської ради Харківської області» приводить та забирає Владу мати, [PERSON] . Мати підтримує зв`язок із класним керівником, відвідує батьківські збори, у разі потреби телефонує. [PERSON] , працевлаштована, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває. З`ясувати думку батька дитини, [PERSON] , не виявилось можливим, оскільки останній був запрошений на засідання Комісії, на засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. (а.с. 19, 20, 21, 61-62). З наданих доказів вбачається, що позивач має дохід, мешкає з донькою в квартирі, належній на праві власності матері позивача, в квартирі є умови для проживання дитини, вихованням, навчанням та розвитком дитини займається мати. Таким чином, при визначенні місця проживання дитини суд виходить із врахування найкращих інтересів дитини, враховує сталі соціальні зв`язки, місце навчання, баланс між інтересами дитини, правами батьків на її виховання і обов`язком батьків діяти в її інтересах, при цьому позивачем створені належні умови для проживання та розвитку дитини, остання постійно піклується про неї, бере участь у духовному та фізичному розвитку, матеріально забезпечує її, тому наявні підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України, а саме: стягує з відповідача на користь держави мінімальний судовий збір за подання позову майнового характеру (стягнення аліментів) на час подання позову до суду у розмірі 768,40 грн. та стягує з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 1536,80 грн. за дві вимоги немайнового характеру.

Outcome: approved