Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по сплаті аліментів. Свої вимоги обґрунтовує тим, перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, однак, рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано. В шлюбі у них народилась одна дитина: син [PERSON] , який на даний час проживає разом з позивачкою. Вказує, що згідно договору про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні від 15.01.2016 р. №53 (далі Договір), було узгоджено місце проживання та способи утримання та виховання дитини. Зазначає, що в даний час відповідач має не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання, оскільки в договорі вказано, що відповідач зобов`язаний щомісячно сплачувати кошти на утримання дитини в національній валюті України гривні у сумі, що еквівалентна 300 доларів США за офіційним курсом НБУ до досягнення дитиною повноліття. Крім того, вказує, що відповідач 23 березня 2016 року надіслав їй пропозицію про внесення змін до Договору, у якій зазначив, що у зв`язку з погіршенням матеріального стану, не має можливості утримувати сина в тому розмірі, що визначений п. 2.1 Договору. Натомість відповідач запропонував зміни до Договору, у якій сума аліментів, яка підлягатиме сплаті, становитиме 2500 грн. щомісячно. Просить суд, стягнути на її користь з відповідача заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 194\~215,00 грн. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2019 року розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. У встановлений в ухвалі суду строк представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що представником позивача невірно трактуються норми цивільного права. Вказує, що згідно договору відповідач мав право розірвати договір в односторонньому порядку, чим власне і скористався. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримала повністю, просила її задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримала з підстав в ній зазначених. Крім того суду пояснила, що, Договір не є розірваний, оскільки, позивачем не було порушено п.п. 1.2-1.6 правочину. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Пояснив суду, що [PERSON] не відмовляється від сплати аліментів регулярно забезпечує дитину усім необхідним. Крім того, пояснив суду, що відповідач вважав, що договір є розірваним. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 180 Сімейного кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дитину. Згідно ч. 4\~ст. 195 Сімейного кодексу України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, однак, рішенням Луцького міськрайонного суду шлюб між сторонами було розірвано (а.с.11-12). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.10). Як вбачається з матеріалів справи 15.01.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні, за умовами якого відповідач зобов`язаний щомісячно сплачувати кошти на утримання дитини в національній валюті України гривні у сумі, що еквівалентна 300 доларів США за офіційним курсом НБУ до досягнення дитиною повноліття (а.с.13-14). З моменту укладення Договору по квітень 2016 року відповідач сплачував позивачу обумовлену в договорі суму. Зазначена обставина визнана сторонами в судовому засіданні, а тому в силу ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до умов Договору, 23.03.2016 року відповідачем у справі на адресу суду було направлено лист - пропозицію про внесення змін до Договору про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні від 15.01.2016 року (а.с. 13 зворот). Позивач листом від 28.03.2016 р. повідомив відповідача про небажання вносити зміни до Договору (а.с.82-83). Як вбачається з матеріалів справи, 18 квітня 2016 року відповідач направив на адресу позивача повідомлення про розірвання укладеного між сторонами Договору у зв`язку з порушенням матір`ю умов правочину (а.с.81). Відтак, на думку суду укладений між сторонами Договір є розірваним, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.2 ст. 598 ЦК України припинення зобов?язання\~на вимогу\~однієї із\~сторін допускається\~лише у\~випадках,\~встановлених договором\~або законом. Відповідно до ч.2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов?язання сторін припиняються. В даному випадку, відповідач скористався своїми правами щодо одностороннього розірвання Договору, а позивач отримавши такий лист, жодним чином не повідомила іншу сторону Договору про небажання розривати правочин. Зазначену обставину позивач підтвердила в судовому засіданні. Відтак, позивач, як сторона Договору, в силу вимог ст. 14 ЦК України на свій розсуд обрав спосіб виконання своїх обов`язків. Крім того, факт розірвання Договору між сторонами встановив Апеляційний суд Волинської області в своєму рішенні від 16 грудня 2016 року, зазначивши зокрема, що відповідач у даній справі 19 квітня 2016 року надіслав позивачу письмове повідомлення про розірвання зазначеного Договору, яка отримала таке повідомлення (а.с.19-21). При цьому суд не бере до уваги доводи позивача та її представника про те, що Договір не є розірваний, у зв`язку із подальшою сплатою відповідачем аліментів в добровільному порядку. Судом встановлено що відповідач з квітня 2016 року добровільно сплачує на рахунок позивача по 2500 грн. (а.с. 24-48). Однак, такі дії відповідача жодним чином не свідчать про невиконання ним умов договору, оскільки, згідно призначення платежу це були кошти на утримання дитини, а не аліменти по Договору. Враховуючи наведене, у зв`язку із припиненням правовідносин між сторонами у зв`язку із розірвання Договору, у відповідача відсутні правові підстави для подальшого нарахування заборгованості за умовами цього правочину. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed