Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання їх дитини (доньки): [PERSON], [INFO], у розмірі однієї четвертої частини з усіх видів його (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати звернення до суду (тобто, з 04 березня 2014 року) та до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання для розгляду справи по суті, прибули обидві сторони. Позивач пояснила, що вона та відповідач мають спільну доньку: [PERSON], [INFO], хоча у шлюбі не перебували. З весни 2012 року, позивач та відповідач перестали жити разом, але за домовленістю між ними відповідач утримував дитину шляхом придбання одягу, взяття, і харчів. Одинадцятого січня 2014 року на підставі її та відповідача спільної заяви, відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рубіжанського міського управління юстиції видав свідоцтво про народження їх доньки, із записом відповідача у якості батька - вперше. При цьому, позивач та відповідач домовились про зміну способу утримання відповідачем доньки шляхом сплати останнім грошових коштів на рахунок позивача, яка і надала відповідачу реквізити свого поточного рахунку, відкритого у банку, а він щомісяця перераховує на нього обумовлену суму. Підтвердила, що станом на момент подачі позову заборгованості з аліментів у відповідача не має, розмір отримуваних грошових коштів її влаштовує та відповідає заявленим нею вимогам. Також відповідач бере участь у додаткових витратах на дитину, які викликані її здібностями до малювання. Але у зв'язку з тим, що відповідач здійснює відрахування грошових коштів за місцем роботи, яку він може залишити у будь-який час, та поїхати наприклад до Москви, і припинити сплачувати аліменти у добровільному порядку, вважає, що відповідача слід зобов'язати сплачувати аліменти на підставі рішення суду примусово у розмірі 1/4 частини з усіх видів його (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Відповідач у своїх поясненнях підтвердив, що до весни 2012 року проживав разом з позивачкою, і весь цей час піклувався і продовжує піклуватись у добровільному порядку про свою доньку [PERSON], оскільки вважає її своєю донькою. Саме за його ініціативою, він та позивач подали спільну заяву до відділу державної реєстрації актів цивільного стану, який 11 січня 2014 року вперше видав свідоцтво про народження [PERSON], із записом відповідача у якості батька. Аліменти сплачує добровільно, за домовленістю із позивачем шляхом перерахування на її рахунок грошових коштів у розмірі 25% від його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, для чого сам подавав заяву на підприємство, в якому працює постійно, а інших заробітків чи інших видів доходу не має. Окрім коштів, які сплачує на рахунок позивача, придбаває доньці продукти харчування, подарунки, та бере участь у додаткових витратах на дитину, які викликані її здібностями до малювання. Бажання виїжджати до Москви не має. А тому вважає, що примусового зобов'язання до сплати аліментів не має, оскільки він виконує свій батьківській обов'язок з утримання дитини належним чином та добровільно. Представник відповідача підтримуючи свого довірителя просила суд відмовити у задоволенні позову, оскільки фактичні та правові підстави для його задоволення відсутні. А саме звернення з позовом до суду, просила розглядати як передчасне. Суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні факти і обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину (доньку): [PERSON], яка народилась [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно 11 січня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рубіжанського міського управління юстиції у Луганській області (а.с.3). Дитина проживає з матір`ю [PERSON], яка працює в товаристві з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» у підрозділі магазину Продукти-225, на посаді продавець-консультант (а.с.5,52). Відповідач, [PERSON], має постійне місце роботи на посаді машиніста компресорних установок, у товаристві з обмеженою відповідальністю «Тара-Маркет» (а.с.30,54-57). [PERSON] та [PERSON], у січні 2014 року, як батьки дитини домовились про те, що останній буде виконувати свій обов'язок з утримання доньки у грошовій формі шляхом перерахування грошових коштів на її рахунок у банку (а.с.28-31). На підставі заяви [PERSON], з усіх видів його оплат за вказаним місцем роботи, здійснюється утримання аліментів на користь [PERSON] (шляхом зарахування грошових коштів на її поточний рахунок у банку), на утримання [PERSON], у розмірі 25 %, але не менше 30% прожиткового мінімуму, починаючи з лютого 2014 року (а.с.28-31). [PERSON] приймає участь у додаткових витратах на доньку [PERSON], що викликані розвитком її здібностей малювати, зокрема, купує їй речі, що необхідні для цього (а.с.34-37,40-41). Крім того, купує їй подарунки (а.с.32-33,38), забезпечує можливість користування мобільним зв'язком (а.с.39), та харчування (а.с.42). Четвертого березня 2014 року, [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області, із позовом про стягнення з [PERSON], з 04 березня 2014 року, аліментів на утримання доньки, [PERSON], у розмірі 25 % від усіх видів його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку (а.с.1). Наведені обставини, були визнані обома сторонами під час судового засідання. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини з приводу утримання їх неповнолітньої дитини, в межах яких виник спір щодо необхідності сплати відповідачем, як батьком дитини, аліментів на її утримання, за рішенням суду. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми процесуального і матеріального права, виходячи при цьому, з наступних мотивів: Положеннями частини другої статті 51 Конституції України встановлено обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Виходячи з положень частини першої статті 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. А тому, обов'язок щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття є рівним для обох батьків, які можуть не перебувати у шлюбі та проживати окремо один від одного. З огляду на положення статті 181 Сімейного кодексу України, способом виконання вказаного обов'язку тим з батьків, хто проживає окремо, може бути грошова і (або) натуральна форма. При цьому, конкретний спосіб виконання обов'язку щодо утримання дитини визначається між батьками за їхньою згодою. У судовому засіданні, позивач і відповідач підтвердили, що у січні 2014 року домовились про те, що відповідач буде виконувати свій обов'язок з утримання дитини у грошовій формі, для чого позивач надала реквізити свого поточного рахунку у банку, для перерахування на нього аліментів. Також позивач підтвердила, що розмір аліментів, які вона отримує на утримання доньки її влаштовує, спір щодо цього між ними відсутній, а заборгованість з їх сплати, станом на дату розгляду справи, - відсутня. Суд вважає, що добровільність виконання відповідачем свого обов'язку з утримання дитини як батьком, підтверджується письмовими доказами які є в матеріалах справи (а.с.28-42), що спростовує доводи позивача, що відповідач добровільної матеріальної допомоги на утримання дитини не здійснює. А з огляду на те, що розмір 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини віком 10 років (що відповідає віку спільної дитини позивача та відповідача) на 2014 рік складає 385 (триста вісімдесят п'ять) гривень 80 (вісімдесят) копійок, як встановлений державою мінімально необхідний розмір утримання (частина друга статті 182 сімейного кодексу України та стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»), а відрахування відповідача від його доходу складає суму, що є більшою за вказаний розмір, суд вважає, що утримання відповідачем у такому розмірі своєї дитини, відповідає інтересам цієї дитини, та реальному фінансовому становищу відповідача (а.с.30). При цьому суд враховує те, що посада на якій працює відповідач є основним місцем його роботи (а.с.30,54-57), а позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували наявність обґрунтованого сумніву що це не так, або доказів, які б свідчили про наявність у відповідача інших джерел доходу, які можна було б враховувати при вирішенні питання щодо збільшення розміру аліментів для утримання дитини. Суд не залишає поза увагою і те, що розмір аліментів, які сплачує відповідач у добровільному порядку враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини (тобто відсутність самостійного доходу дитини та необхідності у якомусь стаціонарному чи амбулаторному лікуванні, яке потребує витрачання коштів); задовільний стан здоров'я та існуюче матеріальне становище платника аліментів; відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; а також відсутність інших обставин, які можуть мати істотне значення для призначення іншого розміру аліментів, ніж зараз сплачує відповідач. Також суд бере до уваги той факт, що відповідач приймає добровільну участь у додаткових витратах на дитину, що викликані розвитком її здібностей малювати (а.с.34-37,40-41), купує їй подарунки (а.с.32-33,38), забезпечує можливість користування мобільним зв'язком (а.с.39), та харчування (а.с.42). На думку суду, вказана поведінка відповідача свідчить про свідоме та відповідальне ставлення ним до свого батьківського обов'язку з утримання дитини до досягнення нею повноліття, в міру його матеріального становища. При цьому розмір існуючого грошового утримання дитини відповідачем, повністю відповідає уявленням самого позивача про необхідний для дитини розмір грошового утримання, виходячи з позовних вимог, які нею пред'явлені. Отже, з огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що позивач не зміг довести порушення, оспорювання чи не визнання відповідачем права позивача, як матері дитини, на рівність обов'язків між жінкою та чоловіком щодо утримання дитини, а також те, що вказаний обов'язок виконується відповідачем не належним чином, або те, що відповідач порушує, оспорює чи не визнає право своєї дитини на належне утримання батьком. Тому, підстави для примусового стягнення аліментів з відповідача за рішенням суду - відсутні, а у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Доводи позивача щодо можливого порушення, у майбутньому, права дитини на належне утримання з боку батька та права позивача на рівність обов'язків між нею та відповідачем щодо утримання дитини, свого підтвердження не знайшли. Позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували наявність обґрунтованого твердження про спробу відповідача ухилитись від виконання своїх обов'язків щодо утримання дитини у майбутньому. При цьому суд враховує, що у випадку зміни відповідачем свого ставлення до виконання обов'язку щодо утримання своєї дитини у майбутньому, чи настанням умов, з якими закон пов'язує вирішення питання щодо збільшення розміру аліментів, які сплачує відповідач або зміни способу їх сплати, позивач зможе реалізувати своє право на звернення до суду.

Outcome: dismissed