Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, визначення місця проживання дітей, мотивуючи тим, що 21 лютого 1998 року з відповідачем по справі зареєструвала шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міськвиконкому, про що зроблено відповідний запис за № 200. В шлюбі народилися діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Останніх два роки подружнього життя сторони не можуть жити разом як сімя, виконувати сімейні обовязки, вирішувати поточні проблеми. За наведених обставин просила шлюб розірвати, дітей залишити на проживанні з нею, стягувати з відповідача аліменти у свою користь на утримання дітей у розмірі 15% від доходу відповідача щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з мотивів наведених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково в частині розірвання шлюбу. Щодо визначення місця проживання старшої дочки [PERSON] з позивачкою заперечив, зазначивши, що донька [PERSON] проживає з ним та не хоче проживати з матірю, крім того, їй виповнилось повних 14 років та вона вправі вільно обирати з ким із батьків вона хоче проживати. Щодо матеріального забезпечення дітей, то відповідач зазначив, що старшу дочку він утримує повністю, оскільки вона проживає з ним, щодо молодшої доньки, то відповідач також утримує її. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про одруження серії 1-НМ № 027667 від 21 лютого 1998 року (а.с.5) сторони зареєстрували шлюб 21 лютого 1998 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міськвиконкому, про що зроблено відповідний запис за № 200. В шлюбі народилися діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Сторони є батьками дітей, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії 1-НМ № 136242 від 21 грудня 2001 року та 1-НМ № 084226 від 07 лютого 2008 року (а.с.6,7). Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.ст.1,2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дітей той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Про способи виконання обов`язку утримувати дитину в досудовому порядку сторони не домовилися, нотаріальних договорів не укладали. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України і розяснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З урахуванням наведених положень та наявності доказів про те, що відповідач має постійний дохід, суд дійшов висновку, що аліменти, підлягаючі стягненню з нього на користь позивачки на утримання дітей слід визначити в частці від доходу. За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст.182 СК України враховує, що відповідачем надано суду докази про його матеріальне становище, він є працездатною особою і спроможний платити аліменти на утримання дитини. Однак, як стверджує відповідач та не заперечує позивачка він повністю утримує старшу доньку [PERSON] та надає певну матеріальну допомогу на утримання молодшої доньки [PERSON]. Із зазначених підстав суд вважає, що вимога про стягнення аліментів на утримання дітей підлягає до часткового задоволення в розмірі, який суд за внутрішнім переконанням вважає достатнім, а саме в розмірі 1/4 від всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановлених для дітей відповідного віку. Крім того, судом розяснено сторонам, що батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей в рівній мірі, як батько так і мати. Відповідач вправі звернутись до позивачки із позовом про стягнення аліментів на утримання старшої доньки, яка на даний час проживає з ним. Щодо визначення місця проживання дітей, то суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України (далі ? СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, вік дітей, стан їх здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обовязків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Щодо визначення місця проживання доньки [PERSON], то між сторонами немає спору, дочка проживає та залишається проживати з матірю, відповідач погодився на це. Старшій доньці [PERSON] на даний час є повних 14 років, а тому, відповідно до 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Ч. 3 ст. 160 СК кореспондує з ч. 2 ст. 313 ЦК, згідно якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Отже, у задоволенні вимоги позивачки про визначення місця проживання [PERSON] з нею, слід відмовити. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. З огляду на викладене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково: шлюб між сторонами розірвати, малолітню доньку [PERSON], [INFO], залишити на проживанні з матірю, стягувати з відповідача аліменти в користь позивачки на утримання дітей, в розмірі 1/4 від всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановлених для дітей відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову в суд. Згідно із ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судовий збір, за вимогу про стягнення аліментів, слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі наведеного, ст. 313 ЦК України, ст. ст. 104, 110, 112, 130, 180, 181, 182, 184 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів»,ст. ст. 11, 88 Цивільно-процесуального кодексу України,

Outcome: partial