Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ФОП [PERSON], уточнивши позовні вимоги подавши позовну заяву зі змінами, просить визнати [PERSON] незаконно звільненою, та вважати її такою, що звільнена до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] заробітну плату в сумі 1212 гривень; стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] заробітну плату за весь час вимушеного прогулу в сумі 46953 грн.; стягнути ФОП [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 46953 грн.; стягнути з ФОП [PERSON] на корить [PERSON] моральну шкоду в сумі 30000 грн. В обґрунтування позову відзначається, що [PERSON] була найманим працівником у ФОП [PERSON] без укладення трудового договору на основі усної домовленості. Пропрацювавши з 01.09.2010 р. по 13.12.2010 р., позивач була звільнена. Заробітна плата становила 2000 грн. на місяць. 20 листопада позивач звернулась до відповідача з вимогою про виплату заробітної плати за жовтень місяць - відповідач виплатила їй заробітну плату в розмірі 300 грн. У судовому засіданні представники\~ позивача підтримали позовні вимоги, а представник відповідача заперечував проти даного позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що\~ позов не підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного: Позивач, [PERSON] з вересня 2010 року по 20 листопада 2010 року була допущена ФОП [PERSON] до роботи реалізатором на роздрібні продукти харчування, однак трудовий договір не був укладений згідно з актом перевірки №15-01-056/0017 Територіальної державної інспекції праці у Одеській області від 18.01.2011 року. За результатами цієї перевірки з ФОП [PERSON] було проведено семінар з питань дотримання вимог трудового законодавства та надалі усі порушення були усунуті. Позивач стверджує про існування заборгованості по заробітній платі з 01 жовтня 2010 року по 20 листопада 2010 року на суму 1212 грн. у звязку з чим вона зверталася до державних органів та суду. Матеріали, надані представниками позивача: звернення до прокуратури Приморського району та звернення до Територіальної державної інспекції праці у Одеській області не встановлюють факту, що позивач мала трудові відносини з ФОП [PERSON] та не виплати заробітної плати, а звернення до Державної податкової інспекції у Приморському районі свідчать про те, що [PERSON] знаходиться на обліку в ДПІ у Приморському р-ні м. Одеси, працює за спрощеною системою оподаткування обліку та звітності на умовах сплати єдиного податку. Всі податки і збори сплачуються своєчасно і в повному обсязі. Представник відповідача наполягав, що ФОП [PERSON] проводила всі розрахунки по заробітній платі з позивачем своєчасно та у повному обсязі, «специфіка роботи була такою, що позивач працювала на виставках, де продавала роздрібні продукти харчування. За кожну виставку позивач отримувала по 300 грн. Таких виставок в місяці виходило до чотирьох. Тому в поясненнях ФОП [PERSON] в акті перевірки №15-01-056/0017 Територіальної державної інспекції праці у Одеській області від 18.01.2011 року і вказано, що за останню виставку, позивачка отримала 300 грн., що і є розрахунком по заробітній платі». При цьому суд критично ставиться до вимоги щодо компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 46953 грн., заробітну плату за весь час вимушеного прогулу в сумі 46953 грн., які зазначені у позовній заяві зі змінами, оскільки вони жодним чином не обґрунтовані та не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 117 КЗпП, сказано, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За ч. 2 ст. 233 КЗпП, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Але у відповідності до п. 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 р. № 5, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не належать до фонду оплати праці. Тому працівник може розраховувати на стягнення за рішенням суду середньомісячного заробітку тільки за останні три місяці, що передували зверненню до суду. Середній заробіток за період затримки розрахунку зменшується на суму заробітної плати, одержаної за період такої затримки за новим місцем роботи, якщо працівник в цей період влаштувався на нову роботу. Підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до ст.117 КЗпП, є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Так як відповідачем були проведені всі виплати зразу після звільнення Позивача, то не має складу порушення ст. 116, 117 КЗпП, бо всі виплати проводились своєчасно. Вимоги позивача про відшкодування відповідачем моральної шкоди не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності з частиною 1 статті\~ 237-1\~КЗпП\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ураховуючи положення цієї норми, співвідношуючи їх зі встановленими в засіданні обставинами й фактами, суд вважає, стягнення моральної шкоди у розмірі 30000 грн. не підлягає задоволенню через безпідставність таких вимог. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст.\~116,117 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed