Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача Ѕ частини вартості спільного майна подружжя, що складає 52 116 грн. та визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку під [ADDRESS] з визначенням порядку користування двором та земельною ділянкою. Обґрунтовує позов тим, що з 1998 по 2015 р. перебувала у шлюбі з відповідачем по справі, від шлюбу мають двох дітей. Після розлучення не можуть дійти згоди щодо розподілу майна. За період шлюбу ними було придбано за спільні кошти майно для облаштування будинку. Також, на ім`я чоловіка було подаровано житловий будинок загальною житловою площею 43,5 кв.м., що підтверджується договором дарування від 08.12.2000 р. За час шлюбу ціна будинку значно збільшилась, та згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок, його загальна площа на теперішній час складає 121,2 кв.м., в будинку проводились ремонтні роботи, в яких приймала участь також позивач та ціна яких склала 390 900 грн., згідно технічного паспорту від 16.09.2008 р. вартість будинку склала 277 225 грн. Із зустрічним позовом, який згодом уточнив до суду звернувся представник [PERSON] - адвокат Дягілєв В.В., який просить в задоволенні частини позовних вимог колишньої дружини [PERSON] , а саме про визнання за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку під [ADDRESS] з визначенням порядку користування двором та земельною ділянкою - відмовити. Також просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок серії [NUMBER], видане виконавчим комітетом Біляївської міської ради 27.01.2009 р. на ім`я [PERSON] , скасувати державну реєстрацію прав власності на цей будинок. Позов обґрунтовано тим, що за час шлюбу в 2001 році йому було подаровано будинок [ADDRESS] , який на підставі ст. 57 СК України є його особистою власністю. У 2008 році ним було самочинно прибудовано: веранду площею 19,3 кв.м., кухню площею 32,2 кв.м., ванну площею 5,0 кв.м., вбиральню площею 3,8 кв.м., факт самочинного будівництва підтверджується технічним паспортом на житловий будинок від 16.09.2008 р. 27.01.2009 р. виконавчим комітетом Біляївської міської ради на його ім`я видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з урахуванням самочинно збудованих приміщень. 05.02.2009 р. КП ОМБТІ РОН на ім`я відповідача видано витяг про реєстрацію права власності на житловий будинок. Однак, після здійснення самочинного будівництва [PERSON] не звертався до Біляївської міської ради із заявою про видачу свідоцтва про право власності, а також він не звертався до БТІ про реєстрацію прав власності, про видачу на його ім`я свідоцтва про право власності, відповідач дізнався лише у 2017 р., коли позивач звернулась до суду. З архівної копії заяви до міської ради, на підставі якої видавалось свідоцтво, видно, що почерк яким складено заяву та підписано не співпадає з почерком та підписом відповідача у паспорті та довіреності, долучених до позову. а тому свідоцтво слід визнати недійсним та скасувати. Не погоджуючись із зустрічними вимогами відповідача, [PERSON] надала до суду заперечення в яких зазначила, що реконструкцію подарованого будинку вони розпочали ще у 2001 році, з 2002 року почали виготовляти технічну документацію з газопостачання, де вже відображенні зміни конструкції будівлі. Відповідач невірно визначив площу самочинно збудованих кімнат, яка складає не 60,3 кв.м., тому що за свідоцтвом про право власності площа будинку збільшилась з 43,5 кв.м. до 121,2 кв.м. у серпні 2008 року до міської ради звернулась сусідка сторін по справі, з питанням про вирішення правильної нумерації будинків, оскільки їх будинок та [PERSON] мали порядковий номер [NUMBER]. Таким чином, у 2008 р. виникла необхідність розроблення документації на будинок з порядковим номером «[NUMBER]», який було присвоєно за рішенням міської ради. Свідоцтво про право власності на будинок відповідач отримав власноруч 27.01.2009 р., і вже 02.02.2009 р. звернувся до паспортного столу, де було ліквідовано стару домову книгу та заведено нову, та внесено зміни до паспортних даних відповідача та його членів сім`ї щодо зміни місця реєстрації. Оригінал документів на будинок з 2009 року знаходились у відповідача, про реєстрацію прав власності йому було відомо з самого початку. Відповідач за зустрічним позовом - представник Біляївської міської ради подав до суду заяву про застосування строків позовної даності. Свідоцтво про право власності на житловий будинок серії [NUMBER] було видано [PERSON] 27.01.2009 р., а витяг про реєстрацію прав власності 05.02.2009 р., відповідач вважає, що саме з цих дат слід розпочинати відраховувати строк позовної давності, який згідно ст. 257 ЦК України складає три роки. Ухвалою суду від 31.07.2017 року після усунення недоліків позову, було відкрито загальне позовне провадження (т. 1 а.с. 35). Ухвалою суду від 31.10.2017 року, після усунення недоліків до провадження суду було прийнято зустрічний позов (т. 1 а.с. 115). Позивач [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог, підтримала свого представника, просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не з`явився, причини неявки невідомі. Представник відповідача - адвокат Дягілєв В.В. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, задовольнити зустрічні позовні вимоги. Представник Біляївської міської ради в судове засідання не прибув, сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд прийшов до наступних висновків. Заочним рішенням суду від 21.05.2015 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 07.02.1998 р. (т. 1 а.с. 8, 9). Згідно договору дарування від 08.12.2000 р. [PERSON] отримав у дар від [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] , загальною житловою площею 43,5 кв.м. Рішенням № 266 від 28.08.2008 р. встановлено зміну нумерації будинку - нова адреса буд. [ADDRESS] , заведена нова домова книга (т. 1 а.с. 10, 19, 86-92). Станом на 19.09.2008 р. на замовлення [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] , загальна площа будинку склала 121,2 кв.м. (т. 1 а.с. 11-16). За заявою [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Біляївської міської ради від 30.10.2008 року було вирішено визнати право власності та видати свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] (т. 1 а.с. 64-68). 30.10.2008 р. на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на зазначений житловий будинок. Зареєстровано право власності на нерухоме майно за № 7170 від 05.02.2009 р. (т. 1 а.с. 17, 18). Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Оскільки, за час перебування подружжя у шлюбі відбулись зміни у конструкції будинку, подружжя разом витрачались на будівництво та облаштування будинку, та відповідно технічної документації, виготовленої з метою оформлення прав власності на майно, його площа значно збільшилась, позивач просить визнати за нею право власності на Ѕ вищевказаного будинку, свідоцтво на право власності на який, відповідач отримав перебуваючи у шлюбі з позивачем. Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно частини першої статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У частині першій статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Не погоджуючись із позовними вимогами первісного позивача [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову позивачки, а також визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на будинок, що підлягає поділу. Відповідно п.п. 1.6, 6.1 «Тимчасового положення про порядокреєстрації прав власності на нерухоме майно» затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 р. чинного на час видачі свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок від 30.10.2008 року, оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності органами місцевого самоврядування реєстрації підлягають права власності тільки на об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об`єкти. Не підлягають реєстрації тимчасові споруди. За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] здійснено прибудову до житлового будинку [ADDRESS] , яка є самочинним будівництвом, тому не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Про самочинне будівництво зазначено в технічному паспорті на будинок від 16.09.2008 р., де вказано, що веранда, ванна, вбиральня та кухня є самочинним будівництвом. Відповідно до статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч. 2 ст. 331 ЦК України). Що також визначено ч. 2 ст. 5 закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч. 1 ст. 393 ЦК України). Таким, чином свідоцтво про право власності на будинок видане з порушенням «Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно» затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 р., а саме з урахуванням самочинних прибудов, відповідно підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Оскільки житловий будинок [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі договору дарування від 08.12.2000 р., то в порядку п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України таке майно, набуте ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування є особистою приватною власністю чоловіка. Поділу таке майно не підлягає. Щодо застосування позовної давності про яку зазначив відповідач за зустрічним позовом - представник Біляївської міської ради, то суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), спеціальна - рік. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідач по первісному позову зазначив, що про існування свідоцтва про право власності на будинок він дізнався лише у 2017 році, тобто з моменту звернення позивача до суду з питанням поділу житлового будинку, який відповідач отримав на підставі договору дарування. За змістом вищевказаних норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, строки позовної давності при цьому не пропущено. В матеріалах справи (а.с. 68) наявна копія заяви якою 24.10.2008 р. [PERSON] звернувся до Біляївської міської ради з проханням видати свідоцтво на житловий будинок. [PERSON] заперечував, що він писав таку заяву. Зовні почерк в заяві схожий на почерк позивачки, але без проведення експертизи стверджувати це не можливо, а жодна с сторін не заявляла про призначення експертизи. З огляду на зазначене, стороною позивача по первісному позову не доведено беззаперечно, що відповідачу по первісному позову було відомо про свідоцтво про право власності на його ім`я до звернення її із зазначеним позовом. [PERSON] також просить стягнути з [PERSON] Ѕ частину від вартості спільного майна подружжя, яке знаходиться у відповідача в розмірі - 52 116 грн., на підтвердження того, що вона приймала участь в облаштуванні будинку та витрачала власні кошти, надала копії платіжних доручень, квитанцій, договорів укладених на виконання робіт у будинку (т. 1 а.с. 20-26). Так, оскільки відповідач в судовому засіданні визнав дані позовні вимоги та не оспорював їх, суд за наявності доказів доданих позивачем, задовольняє вимогу про стягнення 52 116 грн. з відповідача. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідь директора ПП «Одеське БТІ» від 12.03.2018 р. про проведення переобладнання підвалу, який знаходиться під житловим будинком, в приміщенні гаражу, який відповідно до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлового-комунального господарства № 127 від 24.05.2001 р. не належить до самочинного будівництва (а.с. 121). та копію робочого проекту газопостачання спірного житлового будинку виготовленого 2002 р., та копію технічного паспорту на будинок виготовлений на замовлення [PERSON] у 2018 році, технічний звіт по кадастровому зміненню земельної ділянки за адресою [ADDRESS] (а.с. 77-84, 124-130,168-181)., суд не приймає до уваги для вирішення справи по суті. За клопотанням позивача ухвалою суду від 30.09.2019 року було призначено будівельно-технічну експертизу, однак суд не бере до уваги висновок експерта №182/2019 оскільки поставленні на його вирішення питання, мали б місце лише при розподілу будинку між сторонами та визначенні порядку користування (т. 1 а.с. 238-239, т. 2 а.с. 1-44).

Outcome: partial