Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 13.11.1996 року між нею та відповідачами по справі було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було посвідчено на «Одеській універсальній товарній біржі». Однак, під час наміру відчуження квартири, стало відомо, що даний договір не відповідає вимогам діючого законодавства. У зв`язку з чим, позивач змушена звернутись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду та роз`яснено відповідачам право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, при цьому, п.3 позовної заяви містить прохання щодо можливості розгляду справи за відсутності позивача, та можливості розгляду справи в заочному прядку (а.с.2-4). Відповідачі: [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись у встановленому законом прядку, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання (а.с.29-30, 42-43), відзиву на позовну заяву на надали, що, відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних доказів. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 червня 2021 року вирішено провести заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог, встановивши факти і відповідні їм правовідносини дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 96/1508 від 13.11.1996 року, укладеного на Одеській універсальній товарній біржі «GIP» [PERSON] , що також діяла від імені та в інтересах неповнолітньої [PERSON] продали, а [PERSON] , купила квартиру [ADDRESS] (а.с.5-11). Відповідно до відмітки проставленої на звороті договору купівлі-продажу нерухомого майна, договір було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за [PERSON] , 19.11.1996 р. в реєстраційній книзі за № 351-стр187 -кн192 пр (а.с.8). Зазначений договір купівлі-продажу був зареєстрований Одеській товарній біржі відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу». Згідно листа відповіді КП «БТІ» Одеської міської ради від 26.06.2020 року вих. № 3033-10/238-89 станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, 19.11.1996 року (запис в реєстровій книзі 192 пр,стро.187-р№ 351) (а.с.19). Позивач зазначає, що сторонами договору було досягнуто всіх його істотних умов та вчинено дії пов`язаних з його виконанням, а саме: покупець сплатила грошові кошти та вселилась до квартири, сплачує комунальні платежі та утримує майно, а продавці у свою чергу звільнили приміщення та знялись з реєстраційного обліку за вказаною адресою. На підтвердження зазначених обставини, судом досліджено відповідь на запит суду Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрації місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, згідно якої: [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] - зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.24-27). Таким чином, матеріалами справи встановлено, що на сьогоднішній день позивач, проживає в спірній квартирі, сплачує комунальні послуги. Враховуючи, що сторони виконали свої обов`язки за договором, позивач просить визнати у судовому порядку правочин дійсним, оскільки позасудовому порядку вирішите це питання не можливо. Враховуючи те, що правовідносини між сторонами виникли під час дії Цивільного кодексу України 1963 року, тому мають регулюватися саме його нормами. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. За положеннями ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно ст.15 Закону України «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі-продажу в 1995 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та всі істотні умови даного договору сторонами були виконані, що підтверджується фактом проживання за зазначеною адресою саме позивача по справі та те, що відповідачі за вказаною адресою зняті з реєстраційного обліку. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме - купівлі-продажу квартири, правочин був реальним і вчиненим у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги правомірні, підтверджені нормами ст. 47 ч.2 ЦК України в редакції 1963 року, що регулювала дані правовідносини на час укладення договору купівлі-продажу і підлягають задоволенню. У зв`язку з тим, що матеріалами справи встановлений факт ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення угоди, і така можливість фактично втрачена, правочин підлягав державній реєстрації і така реєстрація не була проведена, враховуючи неможливість вирішення цього питання в іншому порядку, ніж судовому, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом задоволення позову.

Outcome: approved