Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. На обґрунтування у позові вказано, що позивач є єдиним власником квартири [ADDRESS] відповідно до договору дарування серії ААІ №484328 від 13.06.1997 року. З вказаної дати, даний договір дарування був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, після чого на законних підставах позивач набула всіх правомочностей власника вказаної квартири. Згідно ст.65 Житлового Кодексу України, на підставі усної домовленості, з відома та за згоди позивача, відповідач був зареєстрованим за вищевказаною адресою. Деякий проміжок часу відповідач проживав за місцем своєї реєстрації. Зазначено, що позивач неодноразово усно та письмово вимагала у відповідача звільнити її власність, тому що не бажає проживати з ним в одній квартирі, але він ігнорує її звернення нічого не пояснюючи. Гарантії прав громадян, як власників нерухомого майна передбачені у ст. 155 ЖК України, а відповідно до вимог ст. ст.391 ЦК України, позивач, як власник квартири, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Порушено її права, як власника, тому вона змушена звернутися до суду для відновлення своїх законних прав. Позивач є літньою людиною, із відповідачем різної статі, сімейні відносини з останнім відсутні і їй досить важко через діаметрально протилежні погляди на життя проживати з відповідачем в одній квартирі, яка належить їй на праві приватної власності. Позивач не бажає в розумінні ч.1 ст. 405 ЦК України укладати з відповідачем договір оренди чи найму житла. Вважає, що відповідач намагається використовуючи органи судової влади безпідставно користуватись чужою власністю. 23.07.2013 року рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда зобов'язано [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS], вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та зобов'язано [PERSON] передати [PERSON] дублікати ключів від вхідних дверей квартири [ADDRESS]. Рішення суду було прийнято з підстав відсутності звернення позивача до суду із позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, тому вважає, що рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 23.07.2013 року порушує її права як власника, і саме з даних підстав змушена звернутись до суду із відповідним позовом. В судовому засіданні позивач просила позов задовольнити з підстав в ньому викладених. Вказала, що вважає квартиру [ADDRESS] своєю приватною власністю і не бажає в неї впускати сторонню для неї особу - відповідача. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили посилаючись на обставини викладені у зустрічній позовній заяві, в прийнятті якої судом було відмовлено (а.с.66-68). Зазначали, що оскільки є рішення суду про вселення відповідача у спірне житлове приміщення, відсутній сенс подачі даного позову, тим паче, що обставини наведені позивачем на обґрунтування позовної заяви вже були предметом розгляду по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користування квартирою та вселення, їм надана правова оцінка, вони не були доведені при розгляді тієї справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 01 листопада 2012 року по справі №1109/9767/2012, номер провадження 2/1109/3899/2012 позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено, розірвано шлюб, зареєстрований 20.08.1993 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №797 (а.с.45). Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 10 жовтня 2013 року по справі №404/2264/13-ц, номер провадження 2/404/1306/13 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, відмовлено (а.с.35-39). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області від 11 грудня 2013 року вищевказане рішення залишено без змін. Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 23 липня 2013 року по справі 404/2155/13-ц, номер провадження 2/404/1274/2013 позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користування квартирою та вселення, задоволено повністю та зобов'язано [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS]. Вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. Зобов'язано [PERSON] передати [PERSON] дублікати ключів від вхідних дверей квартири [ADDRESS] (а.с.8-10). , 05.11.2013 р. ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 липня 2013 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 липня 2013 року щодо розподілу судових витрат, залишено без змін. Рішення суду набрало законної сили. Останнім судовим рішенням було встановлено наявність перешкод [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS], та він був вселений у спірне житлове приміщення, як член сім'ї позивача. Позивачем на обґрунтування можливості застосування ч.2 ст. 405 ЦК України було надано довідки про не проживання позивача у житловому приміщенні, що є предметом спору (а.с.24-34, 89,90), проте до уваги суду вони не беруться, оскільки зі слів позивача більша їх частина вже була предметом дослідження під час розгляду справи № 404/2455/13ц за позовом [PERSON], було встановлено, що не проживання позивача пов'язано з перешкодами у доступі до квартири, що чинила позивач та її родина. Також, позивач вважає, що правовідносини, що виникли врегульовані ст. 116 ЖК України. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Частиною 1 статті 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК якщо наймач, члени його сім'ї, або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» ( із змінами) при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судам, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Таким чином, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Та обґрунтування позову вказаною нормою права, виходить за межі позовної вимоги. Помилковим є посилання позивача на ст. 391 ЦК України, як підставу до задоволення позову, оскільки з даного приводу ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ неодноразово наголошував, що безпідставним є застосування ст. 391 ЦК України за відсутності підстав для виселення, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, при вирішення спорів про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення членів сім'ї власника (ухвала від 04.09.2013року 6-24933св13). Згідно з ч.4 ст. 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною 1 ст.60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і за перечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суду не надано доказів на обґрунтування заявлених позивачем вимог, при цьому є таким що набрало законної сили судове рішення у справі № 404/2455/13ц про вселення відповідача до спірного житлового приміщення. За наведеного в межах обґрунтування позову та наданих доказів, законодавчо-визначених підстав до задоволення позову не має, відтак суд відмовляє у задоволенні у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed