Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме, житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], з надвірними будівлями та спорудами. В обґрунтування вимог позивачка [PERSON] послалася на те, що 05.09.2008 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, який був зареєстрований Комсомольською селищною Радою Зміївського району, актовий запис № 115. Під час шлюбу у неї з відповідачем народився син - [PERSON], [INFO]. Зазначила, що з відповідачем вони тривалий час разом не проживають, не ведуть спільного бюджету та господарства, не підтримують шлюбних та сімейних стосунків. Цивільна справа за її позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу перебуває в провадженні Зміївського районного суду. Син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не сплачує на утримання дитини аліментів та аліментів на її утримання. Станом на 01.06.2015 року заборгованість по аліментам становить 42 970 гр. 83 коп.. Під час шлюбу, а саме 17.12.2013 року, вони з відповідачем придбали житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Вартість будинку з надвірними будівлями становить 35 550 гр.. Право власності на вказаний будинок з надвірними будівлями та спорудами зареєстровано в цілому на ім'я відповідача [PERSON]. Враховуючи, що вказане нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, з метою юридичного визначення своїх прав в спільному сумісному майні подружжя, вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням в нотаріальному порядку посвідчити договір про поділ спільного сумісного майна подружжя, але останній ухиляється від укладання такого договору. З метою захисту своїх законних прав та інтересів вона змушена звертатися до суду з позовом про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зауважила на те, що згідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зазначила, що відповідач не дбав та не дбає про матеріальне забезпечення сім'ї , не сплачує аліменти на утримання свого малолітнього сина та на її утримання, що підтверджується листом Головного Територіального Управління Юстиції у Харківській області, а тому вважає за можливе та справедливе просити суд відступити від засад рівності часток подружжя та збільшити її частку в спільному майні подружжя з 1/2 до 3/4 часток. Просить поділити спільне сумісне майно шляхом визнання за нею, [PERSON], права власності на 3/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS], без реального поділу майна та залишити вказане майно в спільній частковій власності подружжя. Також просить стягнути з відповідача [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі. Відповідач [PERSON] подав заперечення на позовну заяву від 30.11.2015 року, в якому зазначив, що він частково не погоджується з пред'явленим позовом та вважає, що в позивачки немає підстав для збільшення частки в спільному майна подружжя з наступних підстав. Послався на те, що дійсно, вони з позивачкою перебували в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Зміївського районного суду Харківської області розірвано 09.09.2015 року. Від шлюбу мають малолітнього сина, [PERSON], [INFO]. Зазначив, що шлюб припинився з вини позивачки, оскільки він весь час намагався жити й працювати на користь родини. Він постійно виїжджав до Російської Федерації на заробітки, щоб придбати будинок. Позивачка в цей час, за його відсутності, навіть до народження сина, подавала до суду позови - спочатку про стягнення з нього аліментів на її утримання, а потім і на утримання сина. Всі рішення про стягнення з нього аліментів ухвалювалися судами в заочному порядку. Про наявність таких рішень, а також начебто «заборгованості за аліментами» він дізнавався вже після свого повернення додому. Перебуваючи в Росії, він пересилав кошти на утримання дружини та утримання дитини, що підтверджується випискою з особового карткового рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» за 2012-2014 роки. Про відсутність в нього заборгованості по аліментам станом на листопад 2013 року свідчить також і заява самої позивачки до Зміївського РВ ГУМВС України в Харківській області. Зауважив на те, що на даний час, за наслідками розгляду скарг позивачки на дії ВДВС Зміївського РУЮ Харківської області, розмір його заборгованості по аліментам переглянуто, значно зменшено і складає близько 7000 гр.. Зазначив, що він не заперечує проти визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS], і вважає, що саме такий поділ спільного майна подружжя буде законним і справедливим, та відповідатиме інтересам кожного з подружжя. Вважає, що істотних підстав для збільшення частки позивачки при поділі спільного майна подружжя немає. Навпаки, саме те, що він під час шлюбу придбав будинок для проживання сім'ї, пересилав позивачці грошові кошти, свідчить про те, що він дбав про матеріальне забезпечення сім'ї. В їх спільному будинку після розлучення проживає позивачка з сином, а він змушений повернутися жити до батьків, оскільки позивачка створила нестерпні умови для спільного користування й проживання у будинку. Отже, спільне майно не приховане, не знищене й придатне для проживання. 22.12.2015 року позивачка [PERSON] уточнила свої позовні вимоги та зменшила їх об'єм. Просить поділити спільне сумісне майно шляхом визнання за нею, [PERSON], право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS], без реального поділу майна та залишити вказане майно в спільній частковій власності подружжя. (а.с. 62) Також просить стягнути з відповідача [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 355 гр. 50 коп.. (а.с. 62) В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилась, свої інтереси уповноважила представляти адвокату Браславській О.А., на підставі договору про надання правової допомоги від 16.11.2015 року. ( а.с. 39) В судове засідання представник позивачки [PERSON] - адвокат Браславська О.А. також не з'явилась, 28.12.2015 року подала заяву від 28.12.2015 року про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивачки [PERSON]., уточнені позовні вимоги останньої підтримує, просить задовольнити їх у повному обсязі.( а.с. 66) Відповідач [PERSON] також не з'явився, свої інтереси уповноважив представляти адвокату Філіпєвій В.В., на підставі договору про надання правової допомоги від 20.10.2015 року. ( а.с. 41) В судове засідання представник відповідача [PERSON] - адвокат Філіпєва В.В. не з'явилась, 25.12.2015 року подала до суду заяву від 25.12.2015 року про розгляд справи у її відсутність, з уточненими позовними вимогами [PERSON] згодна, не заперечує проти визнання за останньою права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS].( а.с. 66) Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 212,213 ЦПК України докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового засідання, однак він підлягає повному задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 05.09.2008 року. ( а.с. 6) Їх шлюб був зареєстрований Комсомольською селищною Радою Зміївського району Харківської області, актовий запис № 115. ( а.с. 6) Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 09.09.2015 року шлюб сторін був розірваний. ( а.с. 38,46) Після розірвання шлюбу позивачці [PERSON] було поновлено дошлюбне прізвище - [PERSON]. ( а.с.38,46) 23.10.2015 року позивачка у Зміївському РВ ГУ ДМС України в Харківській області отримала паспорт на ім'я [PERSON]. ( а.с. 63) Від шлюбу мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження останнього, виданим виконавчим комітетом Комсомольської селищної Ради Зміївського району Харківської області, актовий запис № 139. (а.с. 7) 17.12.2013 року сторони, перебуваючи в шлюбі, придбали житловий будинок з надвірними будівлями , який розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Зміївського нотаріального округу Харківської області Кожушною Л.М., реєстр № 1869 ( а.с. 8) Заявою від 17.12.2013 року позивачка [PERSON] надала згоду відповідачу [PERSON] на придбання вищевказаного будинку. Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Зміївського нотаріального округу Харківської області Кожушною Л.М., реєстр № 1868. (а.с. 9) Згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 621, що знаходиться на зберіганні в КП « Зміївське БТІ», вартість будинку за адресою: [ADDRESS], станом на 08.10.2013 року складала - 64 044 гр.. (а.с. 65) Станом на день укладення договору купівлі - продажу спірного будинку, а саме, на 17.12.2013 року, ринкова вартість вказаного будинку, згідно звіту про незалежну оцінку майна становила 35 550 гр. ( а.с.8) Відповідно до ст. 54 ч. 2 СК України, усі найважливіші питання життя сім'ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Згідно з ст. 60 ч. 1 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 60 ч. 2 СК України встановлено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 ч. 1 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 68 ч. 1 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ст. 69 ч. 1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 ч. 1 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 370 ЦК України закріплено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до п.п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно п. 24 вищезазначеної постанови до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Пунктом 30 вказаної постанови передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63 та ч. 1 ст. 65 СК України. Згідно п. 14 Узагальнення судової практики Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2015 року щодо застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок, ідеальна частка - це частка у праві на річ, при цьому частки кожного із співвласників є рівними, тому кожен учасник спільної сумісної власності має право вимагати виділення ідеальних часток, внаслідок чого припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності. Законом України « Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17.07.1997 року» ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Під час розгляду справи позивачка [PERSON] уточнила свої позовні вимоги, зменшила їх об'єм та вважала необхідним поділити спільне сумісне майно у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS], шляхом визнання за нею права власності, однак не на ? частини цього будинку, а на 1/2 його частину, без реального поділу майна та залишити вказаний будинок у спільній частковій власності, що підтверджується її заявою від 22.12.2015 року та заявою її представника - адвоката Браславської О.А. від 28.12.2015 року. ( а.с. 62,67) Відповідач [PERSON] не заперечував проти такого розподілу спірного майна, зазначивши про це в запереченні на позов від 30.11.2015 року. ( а.с. 43-44) Така позиція відповідача [PERSON] вбачається і із заяви його представника - адвоката Філіпєвої В.В. від 25.12.2015 року ( а.с. 66) Виходячи з вищевикладеного, враховуючи правову позицію Верховного Суду України « Щодо визнання права власності», наведеній у постанові від 11.03.2015 року у справі № 6-21цс15, згідно якої, під час здійснення поділу майна в судовому порядку, суд повинен виходити з презумпції рівності часток, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачкою [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS], які були об'єктом спільної сумісної власності подружжя, без реального поділу майна та залишити вказане майно у спільній частковій власності. Також суд вважає, що підлягають задоволенню і вимоги позивачки [PERSON] і в частині стягнення з відповідача [PERSON] витрат по сплаті судового збору. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, стороні, на користь якої ухвалено рішення, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно зі ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору визначається по даній справі Законом України « Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-УІ, оскільки дана справа надійшла до суду 28.07.2015 року, тобто до набрання 01.09.2015 року чинності Законом України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» № 484- УІІІ від 22.05.2015 року, а тому з вимог майнового характеру становив 1% від ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, яка станом на 01.01.2014 року складала 1218 гр.. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON], звертаючись до суду сплатила суму судового збору в розмірі 355 гр. 50 коп., згідно платіжного доручення № 31212206700227 від 28.07.2015 року. (а.с. 1) Оскільки позивачка [PERSON] зменшила свої позовні вимоги та просила визнати за нею право власності не на 3/4 частини спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, а на 1/2 частину цього будинку, то суд вважає, що у такому випадку розмір судового збору, який підлягав сплаті при пред'явленні таких вимог до суду, мав складати 243 гр. 60 коп. з розрахунку: - загальна вартість спірного будинку становила 35 550 гр.; - розмір 1/2 частки спірного будинку склала 17 775 гр. - 1% від ціни позову (17 775 гр.), але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати становить саме 243 гр. 60 коп.. Таким чином, суд вважає на необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 гр. 60 коп.. Згідно ст. 7 ч. 1 п. 1 Закону України « Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-УІ, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, у тому числі, зменшення розміру позовних вимог. Отже, решта суми ( 111 гр. 90 коп.), сплаченої позивачкою [PERSON] у якості судового збору, відповідно до ст. 7 ч. 1 п. 1 Закону України « Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-УІ, може бути повернута їй за її клопотанням. На підставі викладеного,

Outcome: approved