Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 05.03.2004р. перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають із нею. Шлюб між сторонами розірвано у 2018р. і відповідач тимчасово проживає та працює в Австрії. В цьому році їй із дітьми випала можливість під час щорічної відпустки у серпні місяці відвідати європейську державу Грецію, з метою відпочинку та оздоровлення дітей, однак для виїзду за межі території держави - Україна разом із нашими спільними малолітніми дітьми, відповідно до ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну», я повинна отримати нотаріально посвідчений дозвіл батька на право виїзду дітей за кордон. Відповідач по справі проживає на даний момент у територіальній одиниці Австрії т.з.Форальберг, що знаходиться у верхній частині Австрії, на відстані приблизно 700км від найближчого консульства України у Відні, що виключає його можливість надати офіційно завірений дозвіл на право оформлення дозволу та виїзду малолітніх дітей разом із матір`ю за межі території України. У вересні місяці діти повинні піти до загальноосвітнього навчального закладу. Перед початком навчального року вона, як мати, яка дбає про стан здоров`я дітей, бажаю повезти їх на оздоровлення на курорти Середземного чи Чорного моря Європейських держав - Греції, Туречинни чи Болгарії. Вони проживають в зоні, яка віднесена постановою КМУ до зони радіоекологічного забруднення 4 категорії. Клімат, в якому проживають постійно діти, не сприяє їх здоровому розвитку. З огляду на цю обставину, вона хотіла влітку, а саме в серпні - жовтні місяці, 2020, а саме починаючи із 15.08.2020р. по 30.10.2020р., разом зі своїми дітьми, відвідати європейську державу Грецію, або Туреччину, чи Болгарію оздоровитись та відпочити. На її думку, така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дітей, адже вони матимуть змогу познайомитись із культурою та суспільним ладом європейської держави, вона матиме можливість оздоровити дітей в гірсько-морській кліматичній зоні , яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку. Отримати нотаріально посвідчений дозвіл колишнього чоловіка [PERSON] не може, так як це є фізично неможливим, він не має змоги відірватися від роботи і приїхати додому, щоб оформити відповідні документи. Вважає, що така ситуація перешкоджає дітям реалізувати можливість виїзду за кордон, для того щоб оздоровитись, що шкодить їх інтересам та не сприяє їх всебічному та гармонійному розвитку. Просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за межі території України з метою оздоровлення до країн Туреччини, Греції, Болгарії, в період починаючи із 15.08.2020р. до 31.10.2020р., у її супроводі. Та надати її дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду дітей за межі України. Позивач [PERSON] підтримала заявлені вимоги в повному обсязі, звернувшись до суду з письмовою заявою. Відповідач [PERSON] позов визнав, звернувшись до суду з відповідного змісту письмовою заявою, у якій вказував, що не може надати дозвіл через перебування за межами України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Встановлено, що сторони з 05.03.2004р. перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають із матір`ю. Шлюбі між сторонами розірвано рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від07.05.2018 року. Батько дітей, відповідач [PERSON] тимчасово проживає та працює в Австрії та через віддаленість не має можливості надати дозвіл на виїїз дітей за кордон. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.114 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У статті 150 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Як передбачено статтею 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до п.2 ст.10, ч.1 ст.31 міжнародної Конвенції про права дитини ратифікованою Постановою ВР України за №789-ХІІ 27.02.1991 року, Держави учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Держави учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля. Право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом. Частиною 2 статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзд в Україну громадян України» передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до ч. 2 ст.4 цього Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Крім того, відповідно до п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ за № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Діючим законодавством не встановлено обмеження, щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Позивачка має намір виїхати разом із неповнолітньою дитиною з метою її оздоровлення та загального розвитку до Туреччини, Греції, Болгарі, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дітей, зробити цього не може. Враховуючи, що виїзд дітей за межі України відповідає їхнім інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання позивачем необхідної для цього згоди від батька - відповідача, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати позивачці дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача їх неповнолітній дітей у достатній та необхідний, на думку суду, в період час з 15.08.2020р. до 31.10.2020р. На підставі викладеного, ст.ст.33, 51 Конституції України, ст.313 ЦК України, ст.ст.7, 114, 150, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст.2, 4, 6 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзд в Україну громадян України»,

Outcome: approved