Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , Третя особа: Біржа нерухомості та основних фондів «Україна», в якій просить: визнати дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] за суму 3000 гривень, посвідчений біржою нерухомості та основних фондів «Україна» 22.04. 1998 року, реєстраційний № Н7 - 526; визнати за [PERSON] , [INFO] , Паспорт [NUMBER] , виданий Харківським РВ УМВС України в Харківській області 17 квітня 1998 року, ідентифікаційний номер [NUMBER] , право власності на житловий будинок літ. «А-1», в тому числі - основна частина літ. «А1», веранда літ. «а1», тамбур літ. «а2», загальною площею 48,80 кв.м., житловою площею 23,80 кв.м., допоміжною ( підсобною) площею 10,30 кв.м., площею літніх приміщень 14,70 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: погріб літ. «а3», сарай літ. «Б1», сарай літ. «В1», гараж літ. «З1», вбиральня літ. «У1», л. душ літ. «Ж1», огорожа № 1, хвіртка №3, колонка №4, вигрібна яма №5 , який розташований за адресою: [ADDRESS] ), згідно договору купівлі - продажу від 22.04.1998 року. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в квітні 1998 року домовилася з [PERSON] про продаж житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] ), після чого сторони звернулися до Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» для укладення договору купівлі - продажу. Сплативши відповідачу [PERSON] 3000 гривень, позивач придбала зазначений будинок з надвірними будівлями. 27 квітня 1998 року позивач зареєструвала вказаний договір у Харківському міжміському бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 2. На теперішній час у позивача виникла необхідність розпорядитися будинком в цілому, однак у зв`язку з тим, що договір купівлі - продажу від 22.04.1998 року, реєстраційний № Н7 - 526, виданий біржою нерухомості та основних фондів «Україна» , не був посвідчений нотаріально, [PERSON] позбавлена можливості вільно розпоряджатися належним мені майном. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29.07.2020 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. У вказайни строк позивач усунув зазначені в ухвалі недоліки. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 31.08.2020 провадження у справі відкрито. Суд вирішив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Учасники справи в підготовче судове засідання не з`явились, повідомлялись своєчасно і належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідач надала заяву, в якій позов визнала, а розгляд справи просила проводити без її участі. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 22.04.1998 [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , ( [ADDRESS] ), який зареєстрований біржою нерухомості та основних фондів «Україна» 22.04.1998 року, реєстраційний № Н7 - 526. Відповідно до умов договору, [PERSON] продала [PERSON] житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] сплатила [PERSON] 3000 грн. 27 квітня 1998 року позивач зареєструвала вказаний договір у Харківському міжміському бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 2, що підтверджується листом КП «ХР БТІ» від 20.01.2020 вих.№1839. Також, позивачем виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господаськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , за яким житловий будинок складається з: літ. «А-1», в тому числі - основна частина літ. «А1», веранда літ. «а1», тамбур літ. «а2», загальною площею 48,80 кв.м., житловою площею 23,80 кв.м., допоміжною ( підсобною) площею 10,30 кв.м., площею літніх приміщень 14,70 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: погріб літ. «а3», сарай літ. «Б1», сарай літ. «В1», гараж літ. «З1», вбиральня літ. «У1», л. душ літ. «Ж1», огорожа № 1, хвіртка №3, колонка №4, вигрібна яма №5. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Оскільки відносини між [PERSON] та [PERSON] склалися в момент укладення спірного договору, а саме 22 квітня 1998 року, суд застосовує під час розгляду позовної вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним Цивільний кодекс Української РСР (1963 року). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення спірного правочину, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до вимог ст. 224 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 Кодексу). Відповідно до вимог ст. 228 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. За змістом ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Статтею 154 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), який діяв на час укладення спірного договору, передбачено, що коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. Як вбачається зі змісту договору від 22 квітня 1998 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на біржі нерухомості та основних фондів «Україна», зазначений правочин містить всі ознаки договору купівлі-продажу, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, передбачених ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), який діяв на момент укладення вказаного правочину, про що свідчать їх підписи у ньому, за наслідками укладення зазначеного договору [PERSON] передала житловий будинок у власність покупцю [PERSON] , а остання прийняли майно і сплатила за нього певну грошову суму, що достовірно підтверджено в ході судового розгляду. Зазначені обставини жодним чином не спростовуються відповідачем. Суд також враховує ту обставину, що після укладення вищевказаного договору, позивач [PERSON] постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . У суду відсутні будь-які відомості про те, що протягом вказаного періоду відповідач пред`являв претензії з приводу зазначеного майна. Отже, судом встановлено, що вищевказана угода укладена відповідно до вимог законодавства, діючого на момент укладення такої угоди, угода зареєстрована на біржі, однак не посвідчена нотаріально, оскільки на час її укладення посвідчення такої угоди на законодавчому рівні не передбачалося, сторони даного договору купівлі-продажу повністю виконали умови договору, право власності на зазначене домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу зареєстроване Харківським районним бюро технічної інвентаризації за позивачем, на її ім`я та Харківським районним бюро технічної інвентаризації виданий технічний паспорт, право власності [PERSON] на житловий будинок ніким не оспорюється. Відповідно до вимог ст.47 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), який діяв на час укладення спірного договору, суд вважає угоду купівлі-продажу дійсною. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). За змістом частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому разі, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Згідно роз`яснень, наданих у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Оскільки суд визнав договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який укладено 22 квітня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] , що розташований за адресою: [ADDRESS] , який був засвідчений біржею нерухомості та основних фондів «Україна» за № Н7-526, дійсним, суд приходить до висновку, що [PERSON] набула право власності на зазначений житловий будинок на підставі вказаного правочину. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання за нею права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ), згідно договору купівлі - продажу від 22.04.1998 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Враховуючи, що судом визнано дійсним договір купівлі - продажу житлового будинкуз господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою:[ADDRESS] ), укладений 22 квітня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] , який засвідчений біржею нерухомості та основних фондів «Україна» за № Н7-526, суд також задовольняє позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. На підставі викладеного і

Outcome: approved