Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в січні 2015 року позивач передала частинами у власність відповідачу [PERSON] грошові кошти на загальну суму 550.00 гривень, які відповідач зобовязувалась повернути до 28 лютого 2015 року. Дані грошові кошти, як вказує позивач відповідач мала повернути до кінця лютого 2015 року. Однак у зазначений термін відповідач свої зобов'язання не виконала, грошові кошти не повернула. Позивач, вважаючи, що виконала своє зобов'язання щодо передачі коштів, та враховуючи факт неповернення відповідачем боргу, змушена звертатись до суду про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики. Враховуючи наведене, позивач просить суд винести рішення, яким стягнути з [PERSON] в її користь борг за договором позики в сумі 550,00 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, однак подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов підтримує повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, проте подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти задоволення позову. Суд, з'ясувавши обставини справи та дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов та підлягає до часткового задоволення. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми. Матеріалами справи встановлено, що позивач в січні 2015 року передала відповідачу грошові кошти на загальну суму 550 грн., які відповідач зобовязалась повернути позивачу. Зазначена обставина підтверджується висновком Ковельського МВ УМВС України у Волинській області від 17.08.2015 року про результати розгляду звернення гр. [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач подав докази, які підтверджують існування між сторонами договірних відносин, докази невиконання умов договору відповідачем. Відповідач заперечень та доказів не подала. Таким чином, як встановлено в судовому засіданні, відповідач своїх зобов'язань по даному договору позики не виконав. Причини невиконання таких зобов'язань правового значення для справи не мають. А тому вимога позивача про стягнення з відповідача в її користь суми позики в сумі 550 грн. підлягає до задоволення. Зважаючи на викладене, суд повно, всесторонньо та об'єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача борг в сумі 550 грн. за укладеним між ними усним договором позики. Згідно положень п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп. Як встановлено судом позивач та відповідач є інвалідами ІІ групи, що підтверджується відповідними посвідченнями. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, зважаючи на вказані правові норми, суд вважає, що судові витрати по справі у відповідності до вимог ч. 2 ст. 88 ЦПК України слід віднести на рахунок держави. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст.ст. 524, 526, 533, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України,

Outcome: approved