Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, Вінницької міської ради, ПАТ «Райфайзен банк Аваль», Управління Держземагенства в м. Вінниці про припинення права власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку. Позовна заява мотивована тим, що 19.12.2005 року між покійним чоловіком позивача [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будинку, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунайською С.М. за реєстровим № 4255. Предметом вказаного договору є ціле будинковолодіння, яке знаходиться у [ADDRESS], на земельній ділянці загальною площею 600 кв.м з прибудовою та огорожею. При укладені вищезазначеного договору продавцем не було повідомлено покупцю про те, що земельна ділянка, на якій розміщений будинок, приватизована. [INFO] [PERSON] помер. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 14.10.2008 року та зареєстрованого в реєстрі за [NUMBER]-2973, позивач є спадкоємицею 1/2 частки вищевказаного цілого житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, належного померлому на підставі зазначеного договору купівлі-продажу будинку. Право власності на дану частку нерухомого майна зареєстроване за позивачкою в КП «ВМБТІ» 02.07.2012 року. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 18.07.2012 року та зареєстрованого в реєстрі за № 6-1154, позивач є спадкоємицею іншої 1/2 частки вищевказаного цілого житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. Право власності на дану частку нерухомого майна зареєстроване за позивачем в КП «ВМБТІ» 24.07.2012 року. В жовтні 2013 року під час підготовки та збору документів для виготовлення технічної документації із землеустрою для отримання безоплатно в приватну власність земельної ділянки, на якій розташований належний позивачу житловий будинок, вона дізналась, що дана земельна ділянка перебуває у приватній власності [PERSON], що підтверджується дублікатом державного акту на право власності на земельну ділянку від 30.10.2012 року. Відповідач не погоджується відмовитись від права на спірну земельну ділянку та укласти відповідну цивільно-правову угоду, тому позивач на підставі ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України просила суд припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0600 га., розташовану за адресою [ADDRESS], та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку. В судовому засіданні представники позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та з урахуванням висновків судової земельно-технічної експертизи № 987/988/14-21 від 17.07.2014 року. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити, а також не погодилась з висновком судової земельно-технічної експертизи № 987/988/14-21 від 17.07.2014 року, оскільки повторна експертиза проведена не була. Представник Вінницької міської ради в ході судового розгляду підтримав позов в повному обсязі. Представник ПАТ «Райфайзен банк Аваль» при вирішенні спору поклався на думку суду. Представник Управління Держземагенства в м. Вінниці Вінницької області зазначив, що позов підлягає до задоволення. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19.12.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу цілого будинковолодіння, яке знаходиться у [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунайською С.М. за реєстровим № 4255. Як вбачається з договору, на земельній ділянці площею 600 кв.м за вказаною адресою розташовані: житловий будинок з прибудовою, цегляний, зазначений на плані літерою «А», 1996 року побудови, огорожа № 1-2. Житлова площа будинку - 117,3 кв.м. (а.с. 11). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16.01.2008 року (а.с. 9). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на його майно, зокрема і на будинковолодіння [ADDRESS]. Дружина [PERSON] [PERSON] прийняла в спадщину 1/2 частки вищевказаного будинковолодіння з господарськими будівлями і спорудами на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 14.10.2008 року та зареєстрованого в реєстрі за [NUMBER]-2973 (а.с. 6). Право власності на дану частку нерухомого майна зареєстроване за позивачем в КП «ВМБТІ» 02.07.2012 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 6, зворот). Іншу 1/2 частки зазначеного будинковолодіння з господарськими будівлями і спорудами позивач прийняла у спадщину на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 18.07.2012 року та зареєстрованого в реєстрі за № 6-1154 (а.с. 12). Право власності на дану частку нерухомого майна зареєстроване за позивачкою в КП «ВМБТІ» 24.07.2012 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 7, зворот). Таким чином, починаючи 24.07.2012 року, позивач є єдиною власницею будинковолодіння, яке знаходиться у [ADDRESS]. Земельна ділянка, на якій знаходиться вищевказане будинковолодіння належить на праві приватної власності відповідачці [PERSON], що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 20 листопада 1996 року (а.с. 99) та дублікатом державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданим 30.10.2012 року на підставі рішення Вінницької міської ради № 860 від 07.11.1996 року, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] (а.с. 100). Таким чином, право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку виникло з 20.11.1996 року. Викладене вище свідчить про те, що на момент укладання договору купівлі-продажу цілого будинковолодіння, яке знаходиться у [ADDRESS], земельна ділянка, на якій воно розташоване, належала на праві приватної власності [PERSON] Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Аналогічна за змістом норма містилася в ст. 120 ЗК України (в редакції Закону України від 27.04.2007 року №997-V). Оскільки договором купівлі-продажу будинку від 19.12.2005 року не було передбачено переходу права власності на земельну ділянку, на якому він розміщений, до покупця за договором - померлого [PERSON], а згодом і до його спадкоємиці - [PERSON] переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Як роз?яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Відповідно до статті 30 ЗК України 1992 року, чинного до 1 січня 2002 року, при переході права власності на будівлі чи споруди за цивільно-правовими угодами, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, якщо інше не передбачалось в договорі відчуження. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 18-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. Так, відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 987/988/14-21 від 17.07.2014 року експертом встановлено, що площа земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку з спорудами домоволодіння [NUMBER] розташованими по [ADDRESS] становить 0,0600 га, та відповідає межам та площі земельної ділянки, які зазначені в державному акті на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. Конфігурація та межі земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку домоволодіння [NUMBER], розташованого по [ADDRESS] з відображеними на ній всіма інженерними комунікаціями, які влаштовані для обслуговування житлового будинку, а також з дорогою до будинку графічно відображено на план-схемі в додатку 2 до висновку. При цьому експерт [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що це є мінімальна площа необхідна для обслуговування даного будинковолодіння, оскільки згідно п. 3.22, 3.25*, 3.26, ДБН 360-92** садибна забудова площею ділянок менше 600 кв.м. повинна забезпечуватися централізованим водопроводом, а як вбачається з матеріалів справи та проведеного дослідження ділянка не забезпечена централізованим водопроводом та каналізацією. При вирішенні спору суд враховує, що відповідач [PERSON] ще 13.05.1998 року відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], продала [PERSON] жилий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved