Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на праві власності належить 1/3 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS], інші частки домоволодіння по 1/3 кожному належали відповідачам. [INFO] помер чоловік позивача та батько відповідачів - [PERSON], після смерті якого сторонами прийнята спадщина та набуті права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Нещодавно позивач дізналася про те, що [PERSON] подарувала належну їй 1/3 частину зазначеного домоволодіння [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 26.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Віріч І.Н., на недійсності якого наполягає позивач. Посилаючись на ст.377 ЦК України та норми ЗК України вказує, що земельна ділянка, на якій розташовано спірне домоволодіння жодному з його співвласників не належала та кадастровий номер зазначеній земельній ділянці на даний час не присвоєно, тобто земельна ділянка під указаним домоволодінням не сформована. На підставі зазначеного вважає, що істотною умовою договору дарування має бути кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння та її розмір. Перед тим, як відчужувати у будь-який спосіб і на будь-чию користь частину зазначеного домоволодіння, обов'язковим є формування земельної ділянки, на якій воно розташовано, присвоєння їх кадастрового номеру. Оскільки цього не було зроблено, права та інтереси позивача щодо належного оформлення, а в подальшому і набуття у власність земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, порушено. Оскільки, в договорі дарування відсутні такі істотні умови, як кадастровий номер та розмір земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, просить суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 26 жовтня 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Віріч І.Н., зареєстрованого в реєстрі за №809. Не погоджуючись з позовними вимогами представником відповідачів - адвокатом Хорошун\~С.А., подано відзив на позовну заяву, у якому заперечує в повному обсязі проти заявлених позовних вимог, вважає їх необґрунтованими. Зазначає, що єдиною підставою визнання договору дарування від 26.10.2018 року недійсним, на думку позивачки є відсутність посилання на кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований будинок, частина якого подарована [PERSON] [PERSON] Відповідно йде посилання на ст. 377 ЦК України, де зазначається, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок є істотними умовами договору. На думку відповідачів відсутність інформації стосовно кадастрового номера земельної ділянки в оскаржуваному договорі не може бути підставою для визнання його недійсним, так як такий номер там і не повинен бути зазначений. [PERSON] подарувала 1/3 частину домоволодіння [PERSON], який до цього вже був власником також 1/3 даного будинку. Відповідно частка [PERSON] стала 2/3, інша 1/3 належить позивачу. Вказує, що вимоги ст.ст. 377 ЦК України та 120 ЗК України при посвідченні договорів відчуження частки спільній частковій власності на нерухоме майно, приміщень у житлових будинках, будівлях не застосовуються. Просить суд врахувати, що укладення договору, що оскаржується жодним чином не порушує права позивача, натомість визнання його недійсним порушить права на належне розпорядження своєю власністю відповідачів. Враховуючи вище вказане, просить повністю відмовити у задоволенні позову. 14 березня 2019 року представником позивача подано відповідь на відзив, згідно якого вважає, що доводи відповідачів, викладені у відзиві на позовну заяву, не заслуговують уваги. Зазначає, що відповідачі визнають, що у договорі дарування відсутня вказівка на кадастровий номер та розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок [ADDRESS]. Згідно відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідачі вважають, що укладений ними договір дарування, відповідає вимогам чинного законодавства, а відсутність у ньому кадастрового номеру і розміру земельної ділянки не впливає на його дійсність, оскільки за договором дарування відбулось відчуження не всього домоволодіння в цілому, а лише його частини. Таку позицію відповідачів вважає хибною, оскільки згідно положень ЦК України та ЗК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків та об'єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Враховуючи те, що позивач є власником 1/3 указаного будинку та, що до кола законних інтересів позивача належать будь-які зміни у праві власності на домоволодіння або у праві користуватися ним, вважає, що її права порушені та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні, посилаючись на пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи та наявні у ній докази вважає, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають виходячи з наступного. Згідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст.82 ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. За змістом ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є правочином. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. ст. 3, 6, 627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.717, ч.2 ст.719, ч.1 ст.722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Судом встановлено, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 01 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2015 року за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування на 1/3 частину домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS]. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 17 березня 2016 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 01 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2015 року залишено без змін. На підставі договору дарування житлового будинку від 26.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Віріч І.Н., зареєстрованого в реєстрі за №809, [PERSON] передала безоплатно у власність належну їй 1/3 частку у праві власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться на адресою [ADDRESS] [PERSON], що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №144904387, від 12.11.2018 року. Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків та об'єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти, крім об'єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Позов [PERSON] ґрунтується на таких основних обставинах: посилаючись на ст.377 ЦК України та норми ЗК України позивач вважає, що істотною умовою договору дарування має бути кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння та її розмір, кадастровий номер зазначеній земельній ділянці на даний час не присвоєно та відповідно не зазначено у договорі дарування. На підставі чого вважає зазначений договір не дійсним та зазначає про порушення її прав даним правочином. Вище зазначені факти не є підставою для визнання недійсним договору дарування, з огляду на наступне. Суд зазначає, що приватизація земельної ділянки є правом, а не обов'язком громадян. Тобто, відсутність кадастрового номеру та приватизації земельної ділянки, на якій розміщений будинок не є порушенням закону. Право власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). Законний власник житлового будинку, здійснює своє право на дарування будинку відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 Цивільного кодексу України). Тільки йому належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 Цивільного кодексу України). Розпорядження майном у вигляді укладення договору дарування прямим конституційним правом власника, не виконання якого є протизаконним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 Цивільного кодексу України). Позиція, яка зазначена вище відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі №6-2225ЦС16, згідно якої: зазначені норми ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Відповідно до ст.15 ЦК України, ст.4 ЦПК України особа має право звернутися до суду у випадку порушення, невизнання або оспорювання свого цивільного права. За змістом ст.215 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним однією із його сторін або іншою заінтересованою особою, яка заперечує його дійсність з підстав, встановлених законом. Отже, особа, яка не є стороною у договорі, має право оспорити цей правочин виключно у випадку порушення її законних прав та інтересів, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. В силу вимог ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним і, обравши за власним розсудом такий спосіб захисту, в силу вимог ст.12,81 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу недійсності правочину, оскільки правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Суд вважає, що позивач в порушення вимог ст.12,81 ЦПК України не довела суду, що укладенням означеного договору дарування порушились її законні права та інтереси. Суд не може погодитися з доводами позивача, оскільки надані докази та пояснення не можуть слугувати підставою визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 26.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Віріч І.Н., зареєстрованого в реєстрі за №809,

Outcome: dismissed