Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в подальшому уточнивши її, до ПП «Інвест-Прогрес Груп» та просить визнати за нею майнові права на апартаменти [NUMBER], загальною площею 353, 38 кв. м., що розташовані в Туристично-оздоровчому комплексі за адресою: [ADDRESS]. Позивачка обґрунтовує вимоги тим, що 11 вересня 2008 року між нею та відповідачем був укладений договір №АВК-10 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна, яким є апартаменти [NUMBER], загальною пл. 353, 38 кв. м., в Туристично-оздоровчому комплексі за адресою: [ADDRESS], за умовами якого позивачка сплатила грошові кошти у розмірі 5 120 476, 20 грн. на вищевказаний об'єкт інвестування, який мав бути переданий у їй власність після введення будинку в експлуатацію. Також відповідно до умов договору орієнтовним строком введення будівлі в експлуатацію був четвертий квартал 2008 року. Однак, до цього часу будівництво не завершене, та будівля не введена в експлуатацію. Тому для захисту свого права власності на вищевказаний об'єкт нерухомості позивачка просить визнати за нею майнові права на вказаний об'єкт незавершеного будівництва. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі та подав заяву про розгляд справи в заочному порядку. Представник відповідача ПП «Інвест-Прогрес Груп» у судове засідання не з`явився, був сповіщений про розгляд справи належним чином згідно вимог ст. 74 ЦПК України за його місцезнаходженням, про причини неявки до суду не повідомляв. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не зпредставника відповідача за даною цивільною справою, а також наявність відповідної заяви представника позивачки про можливість винесення заочного рішення, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думку представника позивачки, повно і всебічно з'ясувавши обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Судом встановлено, що 11 вересня 2008 року між [PERSON] та ПП «Інвест-Прогрес Груп» був укладений договір №АВК-10 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна, яким є апартаменти [NUMBER], загальною пл. 353, 38 кв. м., в Туристично-оздоровчому комплексі за адресою: [ADDRESS]. Згідно з пунктом 1.1. договору за своїм правовим змістом цей договір є договором купівлі-продажу майнових прав відповідно до ЦК України. Відповідно до п. 3.1. договору в порядку передбаченому цим договором підприємство зобов'язується передати у власність пайовика пай, а пайовик зобов'язується прийняти пай і сплатити за нього підприємству суму договору, яка відповідно до п. 5.1. даного договору становить 5 120 476, 20 грн. Також судом встановлено, що вищевказана грошова сума позивачкою була сплачена у повному обсязі в день підписання договору, що підтверджується відповідною квитанцією №3_11 від 11 вересня 2008 року. Згідно до п. 4.3. договору орієнтовним строком закінчення будівництва і прийняття об'єкту будівництва в експлуатацію був четвертий квартал 2008 року. Однак, в порушення вищевказаних умов договору, будівництво Туристично-оздоровчого комплексу за адресою: [ADDRESS] відповідачем не завершене, та будівля не введена в експлуатацію, що стало приводом для неодноразового звернення [PERSON] до Управління капітального будівництва Одеської міської ради. Проте, з листів Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 29 липня 2010 року та від 11 жовтня 2012 року вбачається, що термін завершення будівництва сімейно-оздоровчого комплексу за адресою: [ADDRESS] був продовжений до 31 грудня 2011 року. Станом на 11 жовтня 2012 року з питаннями про продовження терміну будівництва зазначеного об'єкту ТОВ «Терракс» ЛТД до ВК ОМР не зверталось. Таким чином, відповідач не завершив будівництво, не ввів вищевказаний об'єкт нерухомості в експлуатацію, та не передав проінвестований об'єкт забудови позивачці, чим порушив вищевказані умови договору та право позивачки володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктом інвестицій відповідно до ст. 331 ЦК України. Як вбачається з вищевказаного інвестиційного договору, між сторонами виникли договірні відносини щодо інвестування будівництва об'єкту нерухомості. Тим самим, позивачка, будучи інвестором, вклала у будівництво об'єкту власні кошти, а тому, до введення об'єкту нерухомості в експлуатацію, вона є власником майнових прав на вищевказаний об'єкт інвестування. Ці майнові права є відмінні від права власності на майно, вони не потребують державної реєстрації, разом з тим, охороняються законом. Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначає Закон України «Про інвестиційну діяльність». Згідно ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами інвестицій відповідно до законодавчих актів України. Інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей. Такими цінностями може бути майнові права на нерухоме майно. Таким чином, об'єктом цивільного права за інвестиційним договором є закріплені за позивачкою майнові права, отримані в результаті інвестицій на конкретно визначену площу, та якими позивачка вправі володіти, користуватися і розпоряджатися. Згідно ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майнові права - це будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі і права, які є складовими частинами права власності (право володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та право вимоги. Правовою природою виникнення майнових прав у їх носія вважається загально прийнятий момент набуття права власності, визначений ст. 328 ЦК України, тобто право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Статтею 177 ЦК України визначено, що до об'єктів цивільних прав відносять речі, майнові права та інше. Статтею 190 ЦК України встановлено, що майном як особливим об'єктом вважається річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є не споживною річчю; майнові права визнаються речовими правами. Таким чином, у судовому засіданні доведено, що в порушення взятих на себе зобов'язань за договором з боку відповідача, позивачка позбавлена можливості отримати у власність спірне нежитлове приміщення. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Як вказує ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку із відстроченням слати судового збору до ухвалення судового рішення по дійсній справі згідно ухвали суду від 03 квітня 2014 року, суд вважає за можливе стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 243, 60 грн. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved