Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] шляхом позбавлення права користування [PERSON] та [PERSON] квартирою, виселення відповідачів з даної квартири, зняття з реєстрації відповідача [PERSON] зі спірної квартири та вселення позивача у квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.12.2015 позивач [PERSON] звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] , на підставі чого заведено спадкову справу № 1389/2005. За наслідками розгляду заяви 22.10.2016 державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Ткач Т.В. прийнято рішення про відмову в оформленні свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно - на Ѕ частину квартири [ADDRESS] після померлого [PERSON] . Позивач зазначає, що ця квартира 25.08.2004 була зареєстрована на праві власності за [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. [INFO] останній помер. 04.03.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.02.2010 у справі № 2-838/1 за 2010 рік. Спірну квартиру 04.03.2016 року [PERSON] відчужив [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 109. Між [PERSON] та [PERSON] 16 серпня 2016 року укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М., зареєстрований в реєстрі за № 882, відповідно до якого [PERSON] здійснено продаж [PERSON] квартири [ADDRESS] . Позивач вказує, що у березні 2018 р. позивач звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про скасування рішення державного реєстратора, запису про право власності, визнання права власності на Ѕ частину квартири та повернення її власнику. За результатами розгляду спору рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.10.2018 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.01.2019 року, позов було задоволено. Рішенням суду скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.03.2016 року та скасовано запис про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.03.2016 року та скасовано запис про право власності [PERSON] на вказану квартиру; скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника С.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.08.2016 року та скасовано запис про право власності [PERSON] на спірну квартиру; визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після спадкодавця [PERSON] та повернуто [PERSON] Ѕ частину цієї квартири. Зазначено, що на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва було внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: про скасування права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] та відповідачем [PERSON] і зареєстровано за позивачем [PERSON] право власності на Ѕ частину вказаної квартири. Позивач стверджує, що на даний момент вона є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] , а інша Ѕ частина квартири є спадковим майном, яке рахується за її померлою бабусею [PERSON] . Зважаючи на це, підстав для користування та володіння квартирою у відповідачів не має. Однак, відповідач [PERSON] та її син - відповідач [PERSON] звільняти квартиру відмовляються, доступу їй до житла не надають. На її претензію-вимогу від 20.11.2019 року про усунення перешкод у користуванні приміщенням отримала відповідь від 02.12.2019 року, у якій [PERSON] відмовила у задоволенні її вимог. 17.12.2019 року вона у присутності свого адвоката та двох свідків намагалася потрапити до квартири [ADDRESS] , тоді двері відчинив відповідач [PERSON] , який відмовився звільнити приміщення та надати доступ до квартири, двері зачинив, а у телефонній розмові з відповідачем [PERSON] остання повідомила, що виселятися та надавати їй доступ до квартири не буде. З посиланням на норми ст. ст. 317, 319, 321, 391, 401 ЦК України позивач просить задовольнити позов. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.02.2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження (а.с. 67-68). Ухвалою суду від 09.04.2020 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів (а.с. 85-86). На підставі наказу голови Дніпровського районного суду м. Києва від 18.05.2020 № 28 про припинення повноважень судді Астахової О.О. проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями (а.с. 97). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2020 року, цивільну справу № 755/2277/20 передано на розгляд головуючому судді Виниченко Л.М. (а.с. 98). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.06.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с. 100, 101). Ухвалою суду від 19.06.2020 р. продовжено розгляд справи з викликом учасників справі у підготовче судове засідання (а.с. 105). Ухвалою суду від 27.10.2020 р. залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Київську міську раду (а.с. 179, 180). 13.01.2021 представником відповідача [PERSON] [PERSON] суду подані письмові пояснення, у яких просить відмовити в позові в частині виселення відповідачів з однокімнатної квартири [ADDRESS] з посиланням на те, що позивач, будучи власником Ѕ частини вказаної квартири, реалізуючи своє право, обмежена часткою і не може вимагати від будь кого усунути їй перешкоди у здійсненні нею прав на належне їй майно, тобто інша частка квартири їй не належить, тому належним позивачем є лише на Ѕ частку квартири. Відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] , стала жертвою шахрайських дій осіб щодо яких зареєстроване та розслідується кримінальне провадження від 19.01.2019 р. Після придбання спірної квартири відповідач [PERSON] за власні кошти зробила капітальний ремонт, з вересня 2016 р. по даний час вона повністю сплачувала і продовжує сплачувати всі комунальні послуги по даному помешканню. Спірна квартира є однокімнатною, поділу на частки в праві власності не має, тому вимагати від відповідачів, які є добросовісними набувачами майна, звільнити всю квартиру у позивача не має достатніх законних підстав (а.с. 197, 198). Ухвалою суду від 14.01.2021 року задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків (а.с. 205, 206). Ухвалою суду від 14.01.2021 року підготовче провадження у справі закрите, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с. 202, 203). В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] просили задовольнити позовні вимоги повністю, надали пояснення викладені у позові. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували в частині виселення відповідачів з підстав, що викладені у письмових поясненнях. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача [PERSON] , її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що попередньо позивач [PERSON] зверталась до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Тетяни Василівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника Сергія Миколайовича про скасування рішення державного реєстратора, запису про право власності, визнання права власності на Ѕ частину квартири та повернення її власнику. За результатами розгляду спору рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.10.2018 року по справі № 755/5106/18, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.01.2019 року, позов [PERSON] задоволено. Вказаним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.10.2018 року: - скасоване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28594364 від 04.03.2016 року, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та скасовано запис про право власності № 13566361 [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; - скасоване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28604883 від 04.03.2016 року, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та скасовано запис про право власності № 13571299 [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; - скасоване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30965461 від 16.08.2016 року, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М. та скасувано запис про право власності № 15936191 [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; - визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після спадкодавця [PERSON] та повернуто [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] (далі - рішення суду, а.с. 13-22, 23-33). Рішенням суду встановлено, що квартира [ADDRESS] була зареєстрована на праві власності на ім`я [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 18.08.2004 року (Наказ № 1500-С/КІ від 16.08.2004 року), зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 25.08.2004 року за реєстровим № 43176 в реєстровій книзі 342-98. [INFO] [PERSON] помер. 04.12.2015 року позивач [PERSON] звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] , на підставі чого у спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу № 1389/2005. 04.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.02.2010 року у справі № 2-838/1 за 2010 рік за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, яке фактично судом не приймалось та було підроблене. 04.03.2016 року [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] [PERSON] , відповідно Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 109. 02.06.2016 року на підставі заяви [PERSON] Дніпровським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві внесено відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 190 КК України про заволодіння шахрайським шляхом квартирою [ADDRESS] . 16.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М., зареєстрований в реєстрі за № 882, відповідно якого [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . 22.10.2016 року за наслідками заяви [PERSON] про оформлення свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частку квартири [ADDRESS] після померлого [PERSON] державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Ткач Т.В. прийнято постанову про відмову в оформленні свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з не поданням правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві (а.с. 130 зв., 131). Як убачається із Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на підставі рішення суду право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] скасоване 25.04.2019 року, за [PERSON] скасоване 11.04.2019 року та за відповідачем [PERSON] скасоване 14.03.2019 року (а.с. 34-41). Право власності за позивачем [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] на підставі рішення суду зареєстроване 15.05.2019 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 40, 41). З матеріалів спадкових справ щодо майна померлого [INFO] [PERSON] та щодо майна померлої [INFO] [PERSON] встановлено, що інша Ѕ частина квартири [ADDRESS] являється спадковим майном спадкодавця [PERSON] (а.с. 120-149). За нормою ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Допитана в судовому засіданні свідок зі сторони позивача [PERSON] засвідчила, що вона є тітка позивача. У грудні 2019 року вона, позивач, адвокат та [PERSON] хотіли зайти у спірну квартиру, куди [PERSON] хоче вселитися, проте [PERSON] їх не впустив, сказав, що все вирішує його матір. В цей день позивач говорила по телефону з [PERSON] , яка сказала, що вона нічого вирішувати не буде, все через адвоката. Після цього ще була одна зустріч з відповідачами в кінці 2019 р., домовлялись про мирову угоду, відповідачі пообіцяли виселитися через півроку, потім зателефонувала адвокат, яка сказала, що підписувати мирову передумали. Свідок [PERSON] з боку позивача засвідчив, що він громадянський чоловік позивача. 17.12.2019 р. він був при вселенні [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Тоді телефонували [PERSON] та її адвокату, повідомляли [PERSON] , що хочуть вселитися. Двері в квартиру їм відкрив [PERSON] , який сказав, щоб вони телефонували [PERSON] , яка вирішує всі питання, та закрив двері. Про це вони склали акт. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Отже, позивач являється власником своєї частки вищевказаної квартири, у зв`язку з чим вона має право користуватися житлом, що передбачено чинним законодавством. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України. Разом з тим, у відповідності зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням. На підтвердження позовних вимог позивачем надано два акти від 17.12.2019 року підписані представником позивача [PERSON] та свідками [PERSON] , [PERSON] , у яких зазначено про те, що 17.12.2019 р. вони з позивачем були присутні під час телефонної розмови адвоката позивача із [PERSON] , яка на прохання виселитися із спірної квартири та усунути [PERSON] перешкоди вказаною квартирою відповіла відмовою. Двері в квартиру відкрила особа, яка представилася сином [PERSON] - [PERSON] , який на прохання допустити [PERSON] в належну їй квартиру для проживання та виселитися з квартири відповів відмовою (а.с. 59, 60). За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 14.02.2020 року, відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 66), відповідач [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 65). Відповідно позовних вимог позивач, серед іншого, просить усунути їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом позбавлення [PERSON] права користування спірною квартирою. Разом з тим, за вищенаведених обставин, право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] скасоване на підставі рішення суду, тому відповідач [PERSON] не має правових підстав користуватися цим житловим приміщенням. У зв`язку з цим вимоги у цій частині задоволенню не підлягають, оскільки право користування відповідача [PERSON] спірним нерухомим майном припинено судовим рішенням. Відповідно частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Стороною відповідача у ході розгляду справи не заперечувались обставини родинних відносин відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Право користування відповідача [PERSON] квартирою [ADDRESS] є похідним, як члена сім`ї, від права власності на квартиру за відповідачем [PERSON] . Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Частиною 2 ст. 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи положення передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Як зазначає позивач, відповідачі членами її сім`ї не являються та ніяких домовленостей з приводу користування вищевказаною квартирою між ними не існує. Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 755/5870/17-ц, з огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням. 15 травня 2017 року Верховним Судом України за результатами розгляду цивільної справи № 734/387/15-ц винесено постанову в якій суд зробив висновок, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Припинення права власності на квартиру [PERSON] є підставою для задоволення позову в частині вимог про виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS] , як таку, що втратила право на користування квартирою; про усунення позивачу перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом позбавлення права користування відповідача [PERSON] цим житловим приміщенням; виселення відповідача [PERSON] з вказаної квартири та вселення позивача у цю квартиру. Доводи відповідача [PERSON] про відмову в позові в частині виселення та позбавлення права користування відповідача [PERSON] спірною квартирою з посиланням на те, що позивач є власником Ѕ частини житлового приміщення, тому не є належним позивачем на іншу Ѕ частину квартири, суд до уваги прийняти не може, оскільки квартира [ADDRESS] є однокімнатною, порядок користування житлом не визначався та визначений чи виділений в натурі бути не може, відповідачі втратили право користування цією квартирою, мешкають за вказаною адресою без законних на те підстав, тому проживання відповідачів у спірній квартирі порушує права позивача на володіння та користування належною їй часткою спірного нерухомого майна. Відповідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, вимоги позову про зняття з реєстрації відповідача [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки за приписами закону рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням та про виселення є підставою для зняття вказаного відповідача з реєстрації місця проживання. За наведених обставин позов слід задовольнити частково, а саме в частині позовних вимог про: усунення позивачу перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом позбавлення права користування відповідача [PERSON] цією квартирою, виселення відповідача [PERSON] та виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS] та вселення позивача у вказану квартиру. У частині позовних вимог про усунення позивачу перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом позбавлення права користування відповідача [PERSON] житлом та в частині вимог про зняття з реєстрації відповідача [PERSON] позов задоволенню не підлягає. На час подачі позову розмір судового збору за одну немайнову вимогу становив в сумі 840,80 грн. Судом було помилково відкрите провадження у справі при сплаті позивачем судового збору в розмірі 2 522,40 грн., як за три немайнові вимоги. Натомість, [PERSON] фактично заявлено шість немайнових вимог, тобто загальна сума судового збору складає у розмірі 5 044,80 грн. При цьому судом задоволено чотири позовні вимоги та відмовлено у задоволенні двох позовних вимог. У зв`язку з цим, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у порядку розподілу судових витрат між сторонами, із кожного з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі по 1 261 грн. 20 коп.; з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. та з позивача [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 1 681 грн. 60 коп. До закінчення судових дебатів представник позивача зробив суду заяву про намір подати позивачем докази про понесені судові витрати на правничу допомогу.

Outcome: partial