Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області, якою просить надати дозвіл неповнолітній дитині: [PERSON], [INFO], на виїзд за межі України до Російської Федерації для лікування дитини, у супроводі матері, але без згоди батька, строком на 3 роки від дня набрання рішенням суду законної сили. Про місце, день та час розгляду справи по суті, учасники справи повідомлялись належним чином, але у судове засідання для розгляду справи по суті не з'явились. Позивач подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі на підставі наявних у справі доказів, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення, а також вказувала на те, що правові наслідки ухвалення заочного рішення їй відомі та зрозумілі. Представник третьої особи, як і позивач просила справу розглянути без її участі. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, відзив на позовну заяву не подавав. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку із повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 16 березня 2018 року та 11 квітня 2018 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило, причини неявки ним не повідомлені, відзив на позовну заяву не поданий, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України занесена до протоколу судового засідання. У своєму позові позивач вказувала на те, що вона та відповідач мають спільну дитину: [PERSON], який проживає разом із нею. Відповідач разом із нею та дитиною не проживає. Для забезпечення потреб дитини у лікуванні, маючи таку можливість, бажає вивозити сина за межі України на територію Російської Федерації, на що потрібна згода батька. Однак у добровільному порядку, відповідач згоди на виїзд дитини за межі України не дає, що порушує право їх дитини на свободу пересування. Представник служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області надала висновок за яким, служба у справах дітей, враховуючи стан здоров'я дитини, вважає тимчасовий виїзд дитини за межі України строком на три роки таким, що відповідає інтересам дитини, не порушує батьківських прав щодо виховання дитини та не перешкоджає батькові у здійсненні цих прав. Позиція відповідача суду не відома, оскільки відповідач відзив на позов не подав. А суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: У [PERSON] та [PERSON] є спільна дитина - [PERSON] [INFO], про що свідчить надана копія свідоцтва про народження дитини, яке видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області (а.с.9). За даними наданими Директором школи-інтернату, дитина [PERSON] навчається у 5 класі Комунального закладу «Рубіжанська обласна загальноосвітня санаторна школа-інтерна І-ІІІ ступенів» (а.с.15,37). За відомостями наданими головним лікарем КУОЗ «Центр ПМСД», дитина [PERSON], спостерігається у лікаря ортопеда-травматолога під диспансерним оглядом з діагнозом: Лівосторонній грудопоясничний сколіоз І ступеня.(а.с. 16,38,61) Згідно довідки Рубіжанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції, відповідач - [PERSON] з травня 2016 року не сплачує аліменти на утримання сина [PERSON] та станом на 01 жовтня 2017 року має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 24258 гривень 27 копійок (а.с. 35-36). Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 16 листопада 2017 року, оголошено розшук [PERSON] [INFO] (а.с.39-40). Згідно актів обстеження житлово-побутових умов від 26 лютого 2018 та 23 березня 2018 року, складеними інспектором опіки та піклування служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області, разом із дитиною - [PERSON], за адресою: [ADDRESS], проживають його мати, бабуся та дідусь. Батько дитини - [PERSON], в квартирі не проживає, знаходиться у розшуку (а.с. 59,85). Відповідно до даних, встановлених службою у справах дітей Рубіжанської міської ради, батько - [PERSON], з 2014 року не проживає за адресою зареєстрованого місця проживання (а.с. 87). Згідно довідки від 26 березня 2018 року, виданої індивідуальним підприємцем [PERSON], [PERSON] працює на посаді продавця в магазині, який знаходиться в місті Пушкіно, Московська область, Російська Федерація (а.с. 98). За даними наданими Державною бюджетною установою охорони здоров'я Московської області Російської Федерації «Пушкінська районна лікарня ім.. професора Розанова В.Н.», [PERSON] [INFO], може бути прийнято до поліклініки міста Пушкіна на довгострокове лікування строк якого оцінюється у три роки (а.с.95). А згідно довідки виданої 21 березня 2018 року директором школи, [PERSON] може бути прийнятий до 6 класу Муніципального бюджетного загальноосвітнього закладу Пушкінського муніципального району «Середня загальноосвітня школа № 7 міста Пушкіна» (а.с.96). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов, складеного 27 березня 2018 року, [PERSON] проживає у [ADDRESS] (а.с.97). Отже, для лікування сина [PERSON], у [PERSON] виникла необхідність виїзду із ним за межі України, що потребує наявності згоди на це не тільки її, як матері дитини, а й батька (а.с.23-27,90-91). Однак у добровільному порядку, батько цієї дитини, згоди на виїзд за межі України не дає (а.с.23-27). Суд встановив наведені обставини, виключно з огляду на коло тих доказів, які є в матеріалах справи, оскільки відповідач жодних доказів суду не подавав. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування та належне батьківське піклування в аспекті забезпечення його лікування. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положення частини 1 статті 33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування і право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну. З огляду на положення частини 1 статті 270 та частини 1 статті 269 Цивільного кодексу України право на свободу пересування являється особистим немайновим правом кожної фізичної особи і належить їй від народження. Звичайно, що назване право не є абсолютним і з огляду на вказані вище конституційні приписи, його реалізація може бути обмежена. Наприклад, в силу положень частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України, право на свободу пересування, в аспекті права на виїзд за межі України, залежно від віку, якого досягла фізична особа, реалізується у відмінному один від одного порядку. Зокрема, якщо фізична особа досягла 16 років, вона має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Але у випадку якщо фізична особа не досягла такого віку, право на виїзд за межі України обумовлено згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Тому, оскільки дитина позивача і відповідача: [PERSON] не досяг 16 років, для реалізації ним свого права на свободу пересування, зокрема на виїзд за межі України, необхідна згода на це і позивача, і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід. Судом встановлено, що отримати згоду на виїзд сина [PERSON] від батька, не є можливим, як і супровід ним дитини, оскільки відповідач проживає окремо від дитини та позивача, Більш того, він знаходиться у розшуку, участі у вихованні дитини не приймає, його життям і розвитком не цікавиться, і фактично, втратив контакт з дитиною (а.с.23-27,58). Однак у таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, у тому числі право на виїзд за межі України, можлива на підставі дозволу суду. Вирішуючи питання щодо можливості надання дозволу на виїзд [PERSON] за межі України без згоди та супроводу батька, суд виходить з такого: Положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд вважає безсумнівним те, що виїзд дитини за межі України для лікування її хвороби буде забезпечувати її найкращі та найвищі інтереси. Тож, оскільки мета виїзду за межі України [PERSON] є реалізація його права на батьківське піклування в аспекті забезпечення його лікування, надання дозволу судом на це за відсутності згоди, і без супроводу батька, буде якнайкраще забезпечувати інтереси цієї дитини. При цьому з огляду на те, що батько фактично втратив контакт зі своїм сином, а також те, що матеріалами справи підтверджується необхідність лікування дитини саме протягом трьох років, суд вважає за можливе дати дозвіл на виїзд [PERSON] за межі України, без згоди та супроводу батька, зокрема і строком на три роки, як і просить позивач. Такий строк, суд вважає належним балансом між бажанням матері безперешкодно і швидко переміщуватись з дитиною не перебуваючи в залежності від поведінки батька, і дотримання процедури лікування сина, з одного боку, та забезпеченням права батька на контакт з дитиною, з іншого. Поряд з цим, суд не може залишити поза своєї уваги те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дитини із-за кордону. Тому дозвіл суду на виїзд та в'їзд [PERSON] за межі України, слід обтяжити супроводом матері та її обов'язком повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом. Що також, буде заходом суду щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною. За таких обставин, вимоги позовної заяви [PERSON], слід задовольнити. Однак суд констатує і те, що дозвіл наданий судом для дитини не може і не повинен тлумачитись його матір`ю, як такий, що надає їй абсолютне право на виїзд з дитиною до будь-якої території, у будь-який час, і незалежно від подій які відбуваються на відповідній території, позаяк дозвіл суду це тільки можливість для реалізації прав, свобод та інтересів дитини. Тут, суд має на увазі те, що [PERSON] незважаючи на наявність наданого судом дозволу повинна пам`ятати про те, що вона зобов`язана дбати про створення умов для безпечного життя і розвитку своєї дитини, у тому числі і при вирішенні питання щодо пересування із нею на будь-яку територію. [PERSON] слід враховувати те, що дозвіл суду, також, не звільняє її від виконання будь-яких батьківських обов`язків та відповідальності за вчинки малолітньої дитини під час перебування за межами України. Таким чином,

Outcome: approved