Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким просила усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на квартиру [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування цією квартирою. Про місце, день та час розгляду справи по суті, особи, які беруть участь у справі повідомлялись належним чином. У судове засідання 20 червня 2014 року для розгляду справи по суті позивач та відповідач не з'явились. Представник позивача подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. При цьому зазначив, що правові наслідки проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення (у тому числі особливий порядок набрання таким рішенням законної сили та порядок його оскарження) йому відомий та зрозумілий, а додаткового роз'яснення цих наслідків судом не потребує. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 02 червня 2014 року та 20 червня 2014 року (шляхом публікації в пресі оголошення про виклик відповідачів), та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача та відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання. Обґрунтовуючи необхідність задоволення позову, у ньому, позивач вказувала на те, що оскільки квартира [ADDRESS], яка раніше належала позивача та відповідачу на праві спільної часткової власності, перейшла до її приватної власності, відповідач втратив і право користування цією квартирою. Але не проживаючи у квартирі понад три роки, і досі не здійснив зняття з реєстрації цієї квартири, що заважає їй повною мірою використовувати її повноваження власника на вільне використання та розпорядження квартирою. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: З 11 січня 2001 року по 14 березня 2011 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8). За час перебування у шлюбі, 10 жовтня 2008 року, [PERSON] та [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, придбали квартиру [ADDRESS] (а.с.9-10). А 27 листопада 2008 року, зареєстрували своє право спільної часткової власності на зазначену квартиру, у комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради, відповідно до змісту якого, кожному по ? частці (а.с.11). Чотирнадцятого квітня 2010 року [PERSON], та 20 квітня 2010 року [PERSON], зареєстрували своє місце проживання у вказаній квартирі. Чотирнадцятого березня 2011 року, рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.8). Заочним рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 червня 2013 року, яке вступило в законну силу 01 липня 2013 року, за [PERSON] визнано право власності на ? частку квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON], у зв'язку із зверненням стягнення на це майно за його зобов'язаннями (а.с.16). Двадцять другого січня 2014 року, [PERSON] зареєструвала своє право приватної власності на ? частку квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] (а.с.18). За даними сусідів позивача та відповідача (тобто осіб, які проживають у квартирах будинку у тому ж під'їзді, де розташована і квартира [ADDRESS]), відповідач, починаючи з 2011 року у квартирі [ADDRESS] не проживає, та його там з того часу ніколи не бачили (а.с.44-47). П'ятого березня 2014 року, [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким просила усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на квартиру [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування цією квартирою. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини, в межах яких між ними виник спір щодо наявності у відповідача права користування квартирою, як між власником та колишнім власником житла, а також як між власником житла та колишнім членом його сім`ї. Подвійність статусу відповідача, а тому й різні правовідносини, обумовлені тим, що квартира [ADDRESS] належала позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності, в якій кожному належало по ? частці, що надало відповідачу право користування своєю часткою у спільному майні в силу права власності на неї, та право користування часткою позивача як члена його сім`ї. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, саме власнику майна належать правомочності володіння, користування і розпорядження майном, що підтверджується і положеннями частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), позбавити яких, власника можна тільки на умовах передбачених законом. Так, з огляду на положення пункту восьмого частини першої статті 346 ЦК України, право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Із встановлених обставин вбачається, що саме у зв'язку із зверненням стягнення на майно відповідача за його зобов'язаннями, за рішенням суду, у нього припинилось право власності на ? частку квартири [ADDRESS] (а.с.16,18), а тому він втратив усі правомочності власника, у тому числі право користування за своєю часткою. Поряд з цим судом встановлено, що відповідач отримав право користування ? часткою у вказаній квартирі, яка належала позивачу, як член її сім`ї: чоловік (а.с.8-11,19), що узгоджується з положеннями частини першої статті 383 та 358 ЦК України. Відповідно до положень частини четвертої статті 156 Житлового кодексу Української РСР, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Тому, суд відхиляє доводи позивача про те, що розірвання шлюбу, а тому і припинення сімейних відносин, позбавило права позивача на користування квартирою [ADDRESS] автоматично. Однак, згідно з положеннями частини другої статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на те, що позивачем доведена відсутність відповідача у квартирі [ADDRESS], без поважних причин, понад один рік (а.с.44-47), а дані про наявність іншої домовленості між ними відсутні, а законом іншого не встановлено - відповідача, як колишнього члена сім`ї позивача, слід визнати таким, що втратив право користування цією квартирою повністю. За таких обставин, а також з огляду на те, що відповідач продовжує бути зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] (а.с.21), за відсутності права користування нею, що створює перешкоди у здійсненні правомочностей користування та розпорядження позивачем на власний розсуд, його право власності на зазначену квартиру слід визнати таким, що порушується відповідачем, а тому воно підлягає захисту способом, яким просить позивач. Тому, матеріально - правова вимога позивача підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved