Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить вселити її до належної їй на праві приватної власності квартири [ADDRESS] , відшкодувати судові витрати, посилаючись на те, що з 26.08.2016 вона є законним власником даної квартири, однак в порушення її прав відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є колишніми власниками помешкання, продовжують проживати та користуватися нею. Позивач вказує, що вона не має наміру самостійно ламати вхідні замки на дверях та самостійно займати житло, адже такі її дії правоохоронці намагатимуться кваліфікувати як самоуправство, порушення недоторканості житла чи умисне пошкодження чужого майна. [PERSON] неодноразово приходила за адресою належної їй квартири, однак відповідачі двері не відкривали та чинять перешкоди у реалізації нею свого права на проживання у квартирі. Посилаючись на ст. 391 ЦК України позивач просить вселити її до належної їй квартири. Представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвоката Алтухова А.В. до суду надійшов відзив, в якому вказується, що 12.06.2012 між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір позики, з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики було укладено іпотечний договір, предметом іпотеки була квартира [ADDRESS] . 28.08.2016 позивач [PERSON] стала власником даної квартири на підставі іпотечного договору. Рішення про державну реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] було оскаржено у судовому порядку, на теперішній час відкрито касаційне провадження. Також, судовим рішення, ухваленим у квітні 2017 року, було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та виселення [PERSON] та [PERSON] . Водночас, позивачем не надається жодного доказу на підтвердження її тверджень щодо відмови відповідачів спілкуватися із нею та допускати до квартири, тобто створення відповідачами перешкод у користуванні позивачем спірною квартирою. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, направила до суду заяву про підтримання заявлених позовних вимог в повному обсязі, слухання справи за її відсутності та ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Алтухов А.В. подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності із зазначенням щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог [PERSON] . Також до суду надійшла інформація, що відповідач [PERSON] помер [INFO] , після нього спадкова справа не заводилась, спадкоємці із заявами про прийняття або відмову у прийняття спадщини не звертались. Суд, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості від 28.08.2016 квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на підставі іпотечного договору, виданого 08.06.2012 ПН ХМНО Малаховою Г.І., реєстровий № 1756, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято 28.08.2016. Спір щодо правомірності прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на теперішній час перебуває на розгляді в касаційній інстанції (справа № 641/3356/17). Згідно даних Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; відповідач [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , знятий з реєстраційного обліку за даною адресою з 26.01.2012. Позивач [PERSON] зазначає, що [PERSON] та [PERSON] , які є колишніми власниками даної квартири, продовжують проживати та користуватися нею. При цьому, вона не має наміру самостійно ламати вхідні замки на дверях та самостійно займати житло, адже такі її дії правоохоронці намагатимуться кваліфікувати як самоуправство, порушення недоторканості житла чи умисне пошкодження чужого майна. Вона неодноразово приходила за адресою належної їй квартири, однак відповідачі двері не відкривали та чинять перешкоди у реалізації нею свого права на проживання у квартирі. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.04.2017 у справі № 641/8271/16-ц у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користування майном шляхом виселення з квартири [ADDRESS] та звільненні квартири від речей відмовлено, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання відповідачів у вказаній квартирі. На запит суду КП «Жилкомсервіс» надано інформацію, що за період з 01.01.2015 та по 07.12.2018 заяв та скарг від [PERSON] не надходило; Слобідським ВН ГУНП в Харківській області надано інформацію, що згідно обліків [PERSON] із заява або скаргами щодо протиправних дій [PERSON] та [PERSON] або інших осіб з приводу вчинення їй перешкод у вселенні до квартири [ADDRESS] не зверталась. 21 листопада 2018 року відповідач [PERSON] , [INFO] , про що 22.11.2018 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 17161. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, спадкова справа після [PERSON] , померлого [INFO] , не заводилась. Відповідно до положень п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України в разі настання смерті фізичної особи, яка є однією із сторін у справі, суд закриває провадження, якщо спірні правовідносини не передбачають правонаступництва. Враховуючи, що позивачем вказується, що [PERSON] створював їй перешкоди та не надавав їй можливості вселитися та користуватися належним їй майно, ці правовідносини правонаступництво не передбачають, вимога пов`язана із особою відповідача, а тому в цій частині провадження у справі підлягає закриттю. Що стосується вимог [PERSON] , заявлених до [PERSON] , про вселення до квартири [ADDRESS] , із посиланням на ст. 391 ЦПК України, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, відповідно до положень ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок. Із припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням. Отже відповідачі, як колишні власники, втративши право власності на квартиру, втратили і право користування нею. Позивач, в свою чергу, набувши право власності на спірну квартиру набув право користування нею. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 Житлового кодексу Української РСР). Однак, з матеріалів справи не вбачається, що відповідачі, втративши право власності на житло, продовжують проживати в квартирі, порушуючи права позивача на право володіння, користування, розпорядження вищевказаною квартирою, яка належить йому на праві власності, що надає власнику право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст.. 391 ЦК України. Позивачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також на підтвердження інших обставин, які перешкоджають позивачу реалізувати своє право власності та вселитися до даного приміщення. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ознаками судових доказів є їх достовірність і достатність. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. А достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не обґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed