Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на утримання деньок [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до повноліття доньки [PERSON] , а потім по 1/4 частині з усих видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття доньки [PERSON] . В судове засідання 10 червня 2020 року позивач не зявилась, надала до суду заяву в якій вказала, що позов підтримує та просить суд провести розгляд справи у її відсутність. В судовому засіданні, яке вібулось 16 грудня 2019 року позивач пояснила, що на її думку, оскільки позивач є батьком двух неповнолітніх дітей та працює в Польщі і має гідний заробіток то повинен сплачувати аліменти на утримання дітей саме в розмірі 1/2 частини всих видів\~ його заробітку (доходу). На запитання представника відповідача, адвоката Терещенка С.І. пояснила, що відповідач надає допомогу періодично в різних сумах, інколи по 250 $ інколи менше. Однак в зв`язку з тим, що діти постійно хворіють і потребують значних коштів на лікування то вважає, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дітей на медичні препарати у вказаному нею розмірі. Відповідач в судове засідання не з`явився. Представник відповідача, адвокат Терещенко С.І. в судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву в якій просить суд провести розгляд справи у його відсутність та відсутність відповідача, позов визнають частково з врахуванням пояснень наданих представником в судовому засіданні, яке вібулось 16 грудня 2020 року. В судовому засіданні, яке відбулось 16 грудня 2020 року представник відповідача, адвокат Терещенко С.І. позов визнав частково та просив суд стягувати з відповідача аліменти у розмірі 1/3 з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до повноліття доньки [PERSON] . Пояснив суду, що відповідач дійсно на даний час працює в Республіці Польща, однак термін роботи складає 3 місяці, оскільки виїхав він за кордон без візи. Відповідач добровільно надає кошти на утримання своїх дітей та постійно здійснює перекази коштів на ім`я позивача, що визнала і сама позивачка в засіданні. Тому твердження позивача про те, що відповідач не цікавиться життям дітей та не надає матеріальної допомоги не відповідає дійсності. Вказав суду на те, що розмір аліментів, який просить суд стягнути позивач є значно завищеним та не відповідає вимогам співмірності участі обох батьків в утриманні дітей, тому і вважає, що розмір аліментів 1/3 частина від його заробітку (доходу) буде цілком відповідати потребам дітей та він має змогу без суттєвої зміни у майновому стані їх платити. Суд, вивчивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, вважає що позов\~ підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони з 21 серпня 2010 року по 18 вересня 2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням № 703/2627/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.5). Від даного шлюбу сторни мають двух малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 23 червня 2011 року та серії [NUMBER] від 31 серпня 2016 року. Згідно ізст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст. 150 Сімейного Кодексу України вказує на те, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими вст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду Українивід 15.06.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає вправі звернутися до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні встановлено, що діти сторін по справі [PERSON] та\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] , проживають разом з матір`ю [PERSON] , що підтверджується довідкою квартального комітету № 2 Смілянської міської ради № 123791 від 29 червня 2019 року (а.с.8). Відповідно проживаючи разом з дітьми, позивач має право на отримання аліментів від відповідача, який є їх батьком. Відповідач [PERSON] не заперечував того факту, що їх спільні з позивачем\~ [PERSON] діти проживають разом з нею. Згідно до частини першої статті 181 Сімейного кодексуУкраїни способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. У відповідності з ч. 3ст. 181 Сімейного кодексуУкраїни за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно до ч. 1 ст. 182 СК України обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 182 Сімейного Кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Судом встановлено, що на даний час діти проживають разом із матір`ю окремо від батька, між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати аліментів, відповідач у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дітей надає періодично та різними сумами, що є підставою звернення позивача до суду з вимогами про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позивач обґрунтувала позовні вимоги про стягнення аліментів у розмірі 1/2 частини всих видів його заробітку (доходу) тим, що діти постійно хворіють на підтвердження чого надала до суду виписки з історії розвитку (а.с.10,11). Однак, таке обґрунтування позовних вимог саме про стягнення аліментів на утримання дітей, суд не приймає до уваги, оскільки лікування дітей є додатковими витрати та такі позовні вимоги мають розглядатись окремо. Крім того позивач вказала, що оскільки відповідач працює в Польщі то відповідно має гарний дохід і відповідно має змогу сплачувати його половину на утримання дітей, однак жодних доказів на підтвердження розміру отриманого [PERSON] доходу до суду не надала. Факт тимчасового працевлаштування в Республіці Польща відповідач та його представник, адвокат Терещенко С.І. визнали тому відповідно до ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Однак відповідач та його представник заперечували проти розміру аліментів, які просить стягнути позивач, оскільки це складатиме половину заробітної плати відповідча та він буде нести практично повністю тягар утримання дітей. Оскільки утримання дітей має відбуватись порівно як батьком так і матірю, вважає, що аліменти в розмірі 1/3 частини всих видів його заробітку (доходу) відповідатимуть принципу рівності та будуть достатніми для нормального проживання та розвитку двох малолітніх дітей. При винесенні даного рішення суд враховував, що відповідач має задовільний стан здоров`я, його працездатність, те що він не є інвалідом, не має тяжких захворювань (відсутність доказів, які могли б спростувати встановлені дані факти). Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання дітей. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може\~ ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/2 частини всих видів його заробітку (доходу) та не надано відповідних доказів на можливість їх сплати. Приймаючи до уваги викладене, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів дітей [PERSON] та [PERSON] , суд вважає, що виходячи з того, що обоє батьків мають обов`язок утримувати дитину поріву, обставин, які б дозволяли суду зробити висновок про необхідність стягнення з відповідача максимального розміру аліментів у розмірі половини його заробітку (доходу) судом не встановлено, відповідно позов підлягає до часткового задоволення, а саме стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей доньки [PERSON] та [PERSON] , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 липня 2019 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Разом з цим, суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст. 185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одночасно суд роз`яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Ч. 1 ст. 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 183 СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Тому відповідно вимоги позивача про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини на утримання доньки [PERSON] , після досягнення донькою [PERSON] повноліття до задоволення не піддлягають. Така позиція суду узгоджується з постановою ВССУ від 22 лютого 2017 року у справі № 756/14962/15. На підставі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому у відповідності зі ст. 141 ЦПК України судовий збір в дохід держави в розмірі 768 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідача. 2 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), продовжені процесуальні строки в тому числі на подання заяви про оскарження рішення на строк дії такого карантину (Розділ XII «Прикінцеві положення» ЦПК України). Виходячи з наведеного, суд встановлює сторонам строк на оскарження рішення з урахуванням вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed