Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] , треті особи: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області, [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачці та її чоловіку [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] . 14.10.2008 року рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області №460 позивачку було призначено опікуном її малолітнього правнука [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначає, що за станом здоров`я не мала можливості самостійно піклуватись правнуком та потребувала стороннього догляду, а тому погодилась на пропозицію піклуватися\~ та утримувати від далекого родича [PERSON] , у зв`язку з чим позивачка з її чоловіком вирішили укласти з ним договір довічного утримання, відповідно до якого мали намір передати 1/2 чатини квартири, а іншу 1/2 чатину квартири подарувати правнуку. [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] . Позивачка стверджує, що при підписанні договору дарування, вона та її чоловік не мали наміру передавати приналежне їм майно у власність відповідача, і вважали укладений договір дарування - договором довічного утримання. А тому, просить суд визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] за реєстр. №1-7, посвідчений державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської\~ державної нотаріальної контори Київської області Дворко Т. Г. від 22 червня 2012 року, застосувати наслідки недійсності правочину, визнавши за нею право власності на зазначену вище квартиру та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою від 05.04.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, позивачка подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Третя особа Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора в судове засідання свого представника не направила, про день, яас та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила до суду клопотання про розгляд справи без участі її представника, при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином,\~ а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи.\~\~\~ Дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] та [PERSON] на праві сприватної спільної часткової власності та отримана ними на підставі: свідоцтва про право власності на\~ житло, виданого Виробничим об`єднанням «Білоцерківщина» 05.10.1994 року та зареєстрованого в Блоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації 17.01.1995 року за реєстром №12253 /а.с. 12-14/. 14.10.2008 року рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області №460 призначено [PERSON] , котра мешкає за адресою: [ADDRESS] опікуном над малолітнім [PERSON] , [INFO] ркоку [INFO] та житлом, в якому він зареєстрований, і його майном. \~ 22.06.2012 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, відповідно до якого 1/2 частку квартири [ADDRESS] - [PERSON] , 1/2 частку квартири [ADDRESS] - [PERSON] передали у власність [PERSON] , що посвідчений державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Дворко Т.Г., зареєстрований в реєстрі №2-1033. При цьому, «Дарувальники» покладають обов`язок на «Обдарованого» надати право довічного користування частиною дарунку (кімната площею 15,5 кв.м.) [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Позивачка [PERSON] посилається на помилку в укладанні даного договору дарування, оскільки вона з чоловіком мали на увазі та вважали,\~ що укладають договір довічного утримання. Вони особи похилого віку, які потребували стороннього догляду та підтримки по догляду за малолітнім правнуком, а тому саме з метою їхнього утримання вони уклали даний договір, за яким, на їхню думку, вони передають у власність 1/2\~ частку квартири [ADDRESS] [PERSON] , а іншу 1/2\~ частку квартири [ADDRESS] передають у дар правнуку [PERSON] , щоб забезпечити останнього житлом. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення то такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім, випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно (дарунок) у власність. Згідно зі ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність квартиру, яке має значну цінність, взамін набувач зобов`язується забезпечувати відчужувана утриманням та доглядом довічно. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. У постанові від 19 березня 2014 року Верховний Суд України зазначив, що відсутність в особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача\~ майна за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру усупереч вимогам статті 717 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним згідно із частиною третьою статті 203 та статтею 229 цього Кодексу. Позивачка стверджує, що помилилась у правовій природі договору дарування, тобто неправильно сприйняла фактичні обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та волевиявлення її чоловіка. Факторами, які вплинули на волевиявлення позивачки є те, що вона є особою похилого віку, її стан здоров`я був незадовільний, вона мала на утриманні малолітнього правнука та бажала отримувати сторонню допомогу від відповідача. Необхідно також відзначити, що зі сторони відповідача не надходило жодного відзиву або заперечення на позовні вимоги, а тому суд розглядає справу на підставі наявних матеріалів. Оскільки, позивачка на момент укладення спірного договору вважала, що внаслідок його укладання у відповідача виникає обов`язок його довічного утримання, укладений договір суперечить вимогам ст. 717 ЦК України та не є договором дарування. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно ст. 236 ЦК України правочин визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення. За вказаних обставин, суд вважає обґрунтованим звернення позивачки до суду за захистом свого порушеного права у обраний нею спосіб, що повністю відповідає вимогам ст. 16 ЦК України та ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування від 22.06.2012 року. Щодо позовних вимог в частині застосування наслідків недійсності правочину, шляхом визнання за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , слід зазначити наступне. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Згідно із ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, який починається з часу відкриття спадщини, а статтею 1273 ЦК України передбачено право спадкодавця відмовитися від спадщини, подавши протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, відповідну заяву. Позивачка посилається на те, що вона відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину після померлого чоловіка, разом з тим, матеріали справи\~ не містять доказів, які б підтверджували право позивачки на прийняття спадщини, зокрема, що остання постійно проживала зі спадкодавцем та була зареєстрованою в житлі, право на яку в порядку спадкування бажає отримати. За таких обставин, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині застосування наслідків недійсності правочину, шляхом визнання за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаним позовом позивачка сплатила судовий збір у розмірі 4016,22 грн., а тому, враховуючи принцип пропорційності задоволених та відхилених позовних вимог, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial