Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.12.2017 сторони уклали договір позики, за умовами якого позивач передала відповідачу на власні потреби 87780,00 грн., що еквівалентно 3080 доларів США. Термін повернення позики до 01.06.2018. Порядок повернення позики встановлено щомісячно у рівних частках. Також для забезпечення виконання умов договору позики сторони уклали договір застави від 26.12.2017, за умовами якого відповідач передала позивачу належний їй автомобіль марки «BMW 3201», 1997 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № WBACB510X0AN27179, реєстраційний номер [NUMBER]. Однак відповідач умови договору позики не виконує і станом на 19.11.2018 у неї виникла заборгованість у сумі 1980 доларів США. Згідно з п. 4 договору позики у випадку невиконання умов договору позичальник зобовязаний сплатити один процент від суми позики за кожен день прострочення. За таких підстав, з урахуванням заяви від 07.12.2018, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 26.12.2017 у сумі 54954,90 грн., що станом на 19.11.2018 еквівалентно 1980 доларів США, проценти за прострочене зобовязання за 156 днів у сумі 141050,91 грн., що еквівалентно 5082 долари США, а також судовий збір та витрати на професійну правову допомогу. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 28.11.2018 позовна заява [PERSON] залишена без руху та позивачу наданий строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі суду. 10.12.2018 до суду надійшла заява [PERSON] про усунення недоліків та позовна заява у новій редакції з урахуванням вимог ухвали суду від 28.11.2018. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 20.12.2018 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 18.01.2019 та наданий відповідачу строк для подання відзиву. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 09.01.2019 за клопотанням відповідача ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті на підготовче засідання. 05.02.2019 до суду надійшов відзив відповідача, в якому [PERSON] позов не визнала та просила у позові відмовити. Відзив мотивований тим, що відповідач не погоджується із вимогами позивача про сплату заборгованості за договором позики в іноземній валюті, оскільки предметом даного договору була позика у гривнях. Також [PERSON] стверджує, що через свого чоловіка [PERSON] передавала позивачу кошти для сплати позики і 30.05.2018 повністю виконала своє зобовязання за договором. 12.02.2019 у підготовчому засіданні позивач подала відповідь на відзив, відповідно до якої позивач 21.12.2016, 24.10.2017, 27.10.2017 та 21.06.2018 також укладала договори позики із [PERSON] на загальну суму 11460 доларів США і кошти, які сплачував позивачу [PERSON], становили сплату боргу саме за цими договорами позики, а не за договором позики, укладеним з відповідачем. За таких підстав позивач вказує, що відповідач повністю не погасила борг за договором позики від 26.12.2017. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 12.02.2019 закрите підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду на 14.03.2019 та витребувано від сторін оригінали доказів. 19.02.2019 до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив на позов, згідно з яким відповідач вказує, що записи у листі взаєморозрахунків за договором позики від 26.12.2017 свідчать, що відповідач сплатила позивачу борг у сумі 1400 доларів США, а не у сумі 1100 доларів США, як вказує позивач. Відповідач також посилається на заяву [PERSON], в якій останній підтверджує, що сплачував позивачу кошти саме за договором позики, укладеним між сторонами, і сплатив всього 3400 доларів США. Укладення позивачем договір позики із [PERSON], на думку відповідача, не свідчать про невиконання [PERSON] зобовязань за своїм договором позики. Відсутність своїх підписів на листку взаєморозрахунків відповідач пояснює тим, що сплату коштів за її проханням здійснював [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив, просили позов задовольнити повністю. Позивач також додатково пояснила, що суми коштів, які чоловік відповідача [PERSON] сплачував за договором позики від 26.12.2017, вона відзначала на листку взаєморозрахунків за цим договором. А усі сплати за договорами позики самого [PERSON], які були забезпечені земельними ділянками та нерухомим майном, вона відзначала на листку взаєморозрахунків за договором від 21.12.2016. При цьому [PERSON] сам вказував, яку суму за яким договором позики він сплачує. Усі оплати засвідчені підписами позивача та [PERSON] Позивач уточнила, що не заперечує, щоб 200 доларів США, які зазначені у листку взаєморозрахунків за договором від 26.12.2017 та запис про які закреслено, були враховані у сплату саме за цим договором, а також, що відсотки за невиконання зобовязання просить стягнути лише за 156 днів. Також зазначила, що її витрати на професійну правничу допомогу становлять 6000 грн. і просила їх стягнути з відповідача. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позов не визнали з підстав, зазначених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив, просили у позові відмовити. Відповідач додатково пояснила, що договір позики уклала вона, але позику сплачував її чоловік [PERSON], який домовився із позивачем, що спочатку борг буде сплачуватись саме за цим договором, а вже потім за усіма його договорами, оскільки у відповідача є 4 дітей. Представник відповідача зазначив, що якщо порахувати сплати за усіма договорами, укладеними як відповідачем, так і її чоловіком, та проаналізувати усі листи взаєморозрахунків, то можна встановити, що борг за договором від 26.12.2017 відповідач сплатила повністю у визначений договором строк, а відтак позов є необґрунтованим. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Частина 1 ст. 84 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частина 2 ст. 1047 визначає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд встановив, що 26.12.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики (далі Договір), за умовами якого позикодавець передала у власність позичальникові на власні потреби 87780,00 грн., що еквівалентно 3080 доларів США (а.с. 6). Термін дії договору до 01.06.2018. Проценти за користування позикою сторони не встановлювали. Для забезпечення виконання умов Договору сторони уклали договір застави від 26.12.2017, за умовами якого відповідач передала позивачу належний їй автомобіль марки «BMW 3201», 1997 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № WBACB510X0AN27179, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 7). Так як позивач не заявляла вимогу про звернення стягнення на предмет застави, тому даний договір не є предметом дослідження у цій справі. Відповідно до п. 3 Договору повернення коштів має відбуватись щомісячно у рівних частках. Факт сплати коштів за Договором, дати та суми проведення оплати підтверджуються листами взаєморозрахунків, оригінали яких надані сторонами суду та долучені до справи. Сторони підтвердили суду та визнали, що дата договору позики 27.12.2017 у листі взаєморозрахунків за Договором є помилковою і мається на увазі саме договір від 26.12.2017. Також сторони не заперечували той факт, що оплату за Договором за дорученням відповідача здійснював її цивільний чоловік [PERSON] Згідно з даним листом взаєморозрахунків відповідач сплатила позивачу за Договором кошти у такому розмірі: 22.01.2018 200 доларів США, 28.02.2018 200 доларів США, 26.03.2018 200 доларів США, 29.04.2018 100 доларів США, 30.05.2018 100 доларів США, 21.06.2018 200 доларів США, 20.07.2018 100 доларів США, а всього 1100 доларів США. Також у даному листі взаєморозрахунків за Договором, який наданий суду позивачем, наявний запис про здійснення оплати 20.09.2018 у сумі 200 доларів США. Однак такий запис закреслений і вказано, що він здійснений помилково, а оплата здійснена за договором позики від 20.07.2018. Позивач вказує, що така оплата здійснена 20.07.2018 [PERSON] за договором позики, укладеним між ним та позивачем 21.06.2018. На підтвердження цих обставин позивач надала копії договорів позики від 21.12.2016 (а.с.80), від 27.10.2017 (а.с. 81), від 21.06.2018 (а.с. 82) та від 24.10.2017 (а.с. 83) та копію договору іпотеки від 27.10.2017 (а.с. 84-85), укладених між [PERSON] та [PERSON], а також оригінали листів взаєморозрахунків за договорами від 21.12.2016 та 21.06.2018. Разом з тим, в листі взаєморозрахунків за Договором, який наданий суду відповідачем, запис про сплату коштів 20.09.2018 не закреслений і застереження щодо помилкового здійснення такого запису відсутнє. Також відсутній запис про сплату 20.07.2018 200 доларів США у листі взаєморозрахунків за договором позики від 21.06.2018. Як пояснила у судовому засіданні позивач, вона не встигла зробити такий запис, а тому не заперечує проти зарахування коштів у сумі 200 доларів США як оплату за договором позики від 26.12.2017, укладеним між сторонами. За таких підстав, суд приходить до висновку, що відповідачем 20.09.2018 сплачені 200 доларів США, зазначені в листі взаєморозрахунків за Договором саме на його виконання. Щодо посилання відповідача, що вона повністю виконала зобовязання за Договором і сплатила усю суму боргу, що підтверджується поясненнями свідка [PERSON], суд зазначає таке. Додатком до відзиву на позов представник відповідача подав суду заяву про допит як свідка [PERSON], який може підтвердити передачу коштів позивачу на виконання умов договору позики від 26.12.2017. Також до відзиву додана письмова заява свідка [PERSON], в якій останній зазначає, що передавав позивачу кошти для погашення позики за договорами, укладеними між позивачем та відповідачем, а також між позивачем та ним. Розрахунок він здійснював у доларах США і спочатку виконував зобовязання за договором, укладеним між сторонами, повністю погасивши таким чином позику відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частина 2 ст. 1051 ЦК України визначає, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.\~ Аналізуючи дану норму закону, суд приходить до висновку, що так само не може ґрунтуватись на свідченнях свідків і підтвердження факту повернення коштів позичальником позикодавцю за договором позики. За таких підстав з урахуванням наданих сторонами доказів, суд вважає доведеним позивачем та не спростованим відповідачем факт сплати [PERSON] за Договором коштів у сумі 1300 доларів США. Отже, в порушення умов Договору відповідач не виконала свої зобовязання та не повернула позивачу до 01.06.2018 у повному обсязі кошти за Договором, чим істотно порушила умови Договору та вимоги ч. 1 ст. 1049 ЦК України, згідно з якою позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За таких підстав суд приходить до висновку, що у [PERSON] виникло право звернення до суду за захистом порушених прав та стягнення з відповідача заборгованості за договором позики. Щодо валюти, у якій має бути виконане зобовязання, суд зазначає таке. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому [PERSON] не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Така правова позиція визначена в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 761/1617/15-ц. Із змісту Договору вбачається, що сторони визначили валютою зобовязання гривню із зазначенням її еквіваленту у доларах США, а саме 87780 грн., що становить 3080 доларів США. Як встановив суд, відповідач виконала зобовязання частково у сумі 1300 доларів США, тобто сума заборгованості за Договором становить 1780 доларів США. Позивач просить визначити еквівалент заборгованості станом на 19.11.2018, однак з урахуванням вимог постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» суд вважає за доцільне визначити такий еквівалент на день прийняття рішення у справі. Згідно з офіційним курсом НБУ станом на 14.03.2019 заборгованість у сумі 1780 доларів США еквівалентна 52568,95 грн. (1780 доларів США х 26,7 грн.), а тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення відсотків за прострочене зобовязання суд зазначає таке. В обґрунтування позовних вимог, зокрема, стягнення відсотків по заборгованості за договором, позивач посилається на ст. 1048 ЦК України, яка зазначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Разом з тим, дана норма закону не регулює сплату відсотків за прострочене зобовязання, а визначає порядок сплати відсотків за користування позикою, які в даному випадку сторонами в Договорі не визначались. Враховуючи, що позивач просить стягнути з відповідача відсотки саме за невиконане вчасно зобовязання, суд вважає, що застосуванню підлягає ст. 625 ЦК України. Так, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 3, 4 Договору повернення коштів має відбуватись щомісячно у рівних частках. У випадку, коли позичальник не поверне суму позики в строк, він зобовязаний сплатити один процент від суми позики за кожен день прострочення. Оскільки умовами договору установлені окремі щомісячні самостійні зобовязання щодо повернення позики, то відповідальність за невиконання або неналежне виконання кожного з них настає окремо. Зі змісту Договору вбачається, що до 01.06.2018 відповідач щомісяця мала сплачувати позивачу 616 доларів США (рівні частини від суми позики). Разом з тим, оплата за Договором відповідачем здійснювалась у меншому розмірі, ніж встановлено Договором. За таких підстав суд вважає, що зобовязання виконувалось відповідачем неналежно і стягнення відсотків, передбачених Договором, повинно обраховуватись окремо для кожного щомісячного платежу з дня, наступного за днем, коли мала відбутись сплата. Частина 1 ст. 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обґрунтовуючи позовні вимоги, а також у судовому засіданні позивач зазначала, що просить стягнути відсотки за прострочене зобовязання лише за 156 днів, тобто з 01.06.2018 по 19.11.2018. За таких підстав суд вирішує спір саме в межах заявлених позивачем вимог і вважає, що сума відсотків по заборгованості відповідача перед позивачем за Договором становить 87780 грн. / 100 % х 156 днів = 136936,80 грн. На підставі викладеного суд вважає, що позивач довела належними та допустимими доказами, що відповідач не виконує належним чином умови договору позики від 26.12.2017, а відтак право позивача є порушеним та таким, що підлягає захисту. При цьому з урахуванням позицій сторін та наданих ними доказів суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики становить 52568,95 грн. основного боргу та 136936,80 грн. відсотків по заборгованості, а всього 189505,75 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 189505,75 грн. (тобто 96,68 % від заявленої вимоги), то розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1895,89 грн., а судовий збір у сумі 65,11 грн. суд покладає на позивача. Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6000 грн. На підтвердження такої вимоги позивач надала суду квитанцію № 1 від 23.11.2018 про сплату адвокату [PERSON] 6000 грн. (а.с. 13, 25); угоду № 1 від 23.11.2018, укладену між позивачем та адвокатом [PERSON] про надання правової допомоги у цивільній справі (а.с. 14); ордер адвоката [PERSON] серії ВН № 078386 від 11.02.2019 (а.с. 16), а також детальний розрахунок судових витрат, складений позивачем (а.с. 86-87). Пунктом 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для цілей\~розподілу судових\~витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому\~законом\~порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Лише наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Така правова позиція зазначена в постанові [PERSON] Верховного суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц. Однак позивач\~в підтвердження\~своїх \~витрат на\~правничу допомогу\~не надала\~суду належні\~та допустимі\~докази,\~зокрема,\~детального розрахунку\~наданих послуг\~із зазначенням\~виду наданої\~послуги,\~часу затраченого\~на надання\~такої послуги\~та її\~вартості.\~Сама по\~собі лише\~угода про\~надання правової\~допомоги від\~23.11.2018,\~в якій\~не вказаний\~перелік послуг,\~які можуть\~надаватись позивачу\~адвокатом [PERSON],\~та неконкретизований\~розрахунок витрат,\~здійснений самим\~позивачем,\~а не\~адвокатом [PERSON]\~не надає\~суду можливості\~встановити,\~чи розмір\~витрат на\~оплату послуг\~адвоката є\~співмірним із складністю\~справи та\~виконаних адвокатом\~робіт (наданих\~послуг); часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); обсягом\~наданих адвокатом\~послуг та\~виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За таких\~обставин суд\~приходить до\~висновку,\~що у\~звязку із\~неподанням доказів про\~розрахунок витрат, які позивач понесла на правничу допомогу, у стягненні таких витрат необхідно відмовити.

Outcome: partial