Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, зважаючи на наступне. 03.12.1947 р. за договором на право забудови, посвідченим Третьою Київською державною нотаріальною конторою за реєстром № 40475, батько позивача - [PERSON] отримав земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . На цій ділянці було споруджено будинок. 02.08.1996 р. за договором дарування приватного житлового будинку, посвідченим державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованим у реєстрі за № 23-3247, [PERSON] було подаровано його дочці (рідній сестрі позивача) [PERSON] 32/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . За договором дарування [PERSON] було передано: веранду, санвузол, коридор, кухню, дві житлові кімнати, погріб, сарай та Ѕ частину споруд. 30.08.1996 року за договором дарування приватного житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контри (реєстровий номер № 18-1636) [PERSON] подаровано позивачу 53/100 частини житлового будинку [ADDRESS] . За цим договором позивачу передано - три житлові кімнати, два коридори, кухню, ванну кімнату, туалет, гараж, Ѕ частину погребу, Ѕ частину споруд. Таким чином [PERSON] залишився власником 15/100 частин житлового будинку. Згідно до Державного акту на право власності на землю, 22.04.1999 р. за рішенням КМР № 215/316 передано для обслуговування житлового будинку і господарських споруд земельну ділянку, площею 0,0937 г, розташовану на території [ADDRESS] у спільну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Після відчуження [PERSON] 85/100 будинку та споруд, ним 30.08.1996 р. було складено заповіт відповідно до якого зроблено розпорядження щодо 15/100 частин житлового будинку. Так, [PERSON] заповів вказану частину будинку позивачу - [PERSON] . Після смерті [PERSON] [INFO]. у спадщину вступили його діти та дружина - [PERSON] . Позивач та відповідач, [PERSON] прийняли спадщину шляхом подання заяви про її прийняття, а [PERSON] - фактично вступила в управління (володіння) спадковим майном. [PERSON] та [PERSON] на момент смерті спадкодавця досягли пенсійного віку, а тому мають право на 2/3 частки у спадковому майні, яка б належала їм за законом. Отже після смерті [PERSON] 15/100 частин будинку були розподілені наступним чином: [PERSON] успадкувала 1/40 частину будинку, [PERSON] 1/40 та [PERSON] - 1/10 будинку. [INFO] померла [PERSON] , В 2013 році загинув [PERSON] та його права перейшли дружині - [PERSON] . Проте, жодний із спадкоємців не отримав свояцтво про право на спадщину і не оскаржував будь - чиє право на спадок. Також за життя [PERSON] земельна ділянка співвласниками не розподілялась. Жодних письмових угод про порядок користування, розподіл чи виділ часток не укладалося. Фактично будинком та земельною ділянкою користуються позивач та відповідач із сім`ями Найбільш справедливий поділ ділянки є наступний - частка [PERSON] складає - 53/100, частка [PERSON] 32/100, а ділянку розміром 15/100 залишити у спільній сумісній власності позивача, відповідача та [PERSON] . Зважаючи на викладене, [PERSON] просить суд визнати розміри часток земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 88019055, таким чином: частка [PERSON] складає 53/100, частка [PERSON] складає 32/100, а ділянка розміром 15/100 - залишається у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; виділити [PERSON] у приватну власність частку земельної ділянки позначену літерою «А» на схемі доданій до позовної заяви; виділити [PERSON] у приватну власність частку земельної ділянки позначену літерою «Б» на схемі доданій до заяви; виділити у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ділянку позначену літерою «В» на схемі доданій до позовної заяви. 10.04.2016 р. суддею Шевченківського районного суду м. Києва було відкрито провадження у справі, призначено її розгляд. 28.11.2016 р. за клопотанням [PERSON] виключено неналежного відповідача [PERSON] та замінено її належним відповідачем [PERSON] . Не погоджуючись із заявленими вимогами, [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] з вимогами про визнання 15/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] спільною власністю подружжя - [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] ; визнати 15/100 частин земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:88:019:0055, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0937 га, цільове призначення для обслуговування жилого будинку і господарських будівель спільною власністю подружжя - [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] ; визнати частки [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] , у праві спільної сумісної власності на майно - рівними. Підставою для заявлення позову стало те, що спірна земельна ділянка належить на праві спільної приватної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради від 22.04.1999 року № 215/316. Зазначене право посвідчується Державним актом на право приватної власності на землю. Земельна ділянка надана співвласникам без визначення розміру їх часток. Одночасно з цим, співвласники є спірної земельної ділянки є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані на ній. [PERSON] є власницею 53/100 частин будинку, [PERSON] є власником 32/100 частин будинку. Право власності на 15/100 частин будинку зареєстровано за [PERSON] . Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будинок і споруди. На момент набуття [PERSON] права власності на 15/100 частин житлового будинку він перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , а тому вказана частина будинку і земельної ділянки, на якій він розташований, є спільною сумісною власністю подружжя. Під час оформлення договорів дарування на частини будинку донькам [PERSON] надавала свою згоду. [PERSON] помер [INFO] , спадкоємці першої черги дружина та син [PERSON] мають право на обов`язкову частку у спадковому майні померлого. При цьому [PERSON] було складено заповіт відповідно до якого він заповідав 15/100 частин будинку доньці - [PERSON] Заповіт щодо земельної ділянки не складався. За життя [PERSON] прийняла спадщину за чоловіком , проте свідоцтво про право на спадщину не отримала. [PERSON] померла [INFO] . Після смерті спадщину прийняли [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , але не отримували свідоцтво про право на спадщину. [INFO] помер і син спадкодавців - [PERSON] , який є спадкоємцем першої черги за законом [PERSON] та а також має право на обов`язкову частку у спадковому майні померлого за заповітом, та є спадкоємцем першої черги за законом після померлої [PERSON] . Після його смерті спадщину прийняла донька - [PERSON] . З огляду на положення ст. 1297 ЦК України вимоги щодо залишення 15/100 частин земельної ділянки у спільній сумісний власності не є законним. З огляду на викладене [PERSON] і звернулась до суду. 26.03.2018 р. Шевченківським районним судом м. Києва винесено ухвалу про призначення підготовчого засідання, у зв`язку із набранням15.12.2017 р. чинності змін до ЦПК України та з огляду на положення ст.ст. 19,274 ЦПК України. Від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач зазначила, що на час прийняття рішення Київською міською радою щодо передачі земельної ділянки у спільну власність [PERSON] вже не було в живих. Тому вказаному громадянину не належить частина земельної ділянки. Крім того, для вирішення спірного питання необхідно оформити частки будинку. [PERSON] також скористалась правом надати відзив на позов [PERSON] Зазначила, що сторони по справі є спадкоємцями померлих [PERSON] та [PERSON] . Жоден зі спадкоємців до державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право спадщину не звертався. Виділення 15/100 частин земельної ділянки у спільну сумісну власність не відповідає вимогам закону, оскільки виділ частки передбачає попереднє визначення часток. 13.06.2018 р. розпорядженням керівник апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-714 відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи. 06.09.2018 року в межах підготовчого засідання задоволено клопотання представника [PERSON] про зупинення провадження у справі до розгляду Шевченківським районним судом м. Києва цивільної справи за позовом [PERSON] до державного нотаріуса Першої київської державно нотаріальної контори Ковтюк А.І. про визнання відмови у вчиненні нотаріальної дії неправомірною та зобов`язання вчинити дії. 02.11.2018 року провадження по справі поновлено та справу призначено до розгляду. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримала заявлені вимоги, просила задовольнити в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог. В судовому засіданні представником позивача за зустрічним позовом було зменшено позовні вимоги. Остаточно представник [PERSON] просив - визнати 15/100 частин земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:88:019:0055, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0937 га, цільове призначення для обслуговування жилого будинку і господарських будівель спільною власністю подружжя - [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] ; визнати частки [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] , у праві спільної сумісної власності на майно - рівними. Також представники [PERSON] просили відмовити у задоволенні первісного позову. [PERSON] , її представник заперечували щодо задоволення позову [PERSON] , який не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України та підтримали вимоги заявлені [PERSON] . Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку що вимоги як первісного так і зустрічного позову не можуть бути задоволені, з огляду на наступне. Встановлено і не заперечується учасниками процесу, що 22.04.1999 р. Київською міською радою прийнято рішення №215/316» Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування жилих будинків і господарських будівель», яким зокрема, передано у спільну приватну власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,0937 га, що розташована в [ADDRESS] . Право власності на земельну ділянку посвідчується Державним актом на право приватної власності на землю серія ІІІ-КВ № 138678, виданим Київським міським головою 01.03.2000 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватно власності на землю № 88-2-00394. Також в судовому засіданні заперечувалась та обставина, що [PERSON] [INFO] р. за договором на право забудови (копія долучена до матеріалів справи) отримав дану земельну ділянку у користування та на ній було збудовано житловий будинок. Так, [INFO] [PERSON] подарував дочці [PERSON] 32/100 частки житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом першої київської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 23-3247. Як свідчить зазначений договір [PERSON] було передано у власність веранду розміром 4,7 кв. м., санвузол розміром 5,0 кв. м., коридор розміром 5,5 кв. м., кухня розміром 11,7 кв. м., житлова кімната розміром 13,8 кв. м., житлова кімната розміром 18,0 кв. м., погреб літ «В», сарай літ. «Д» та1/2 частина споруд. 30.08.1996 р. [PERSON] подарував 53/100 частини будинку [ADDRESS] дочці [PERSON] . Договір дарування посвідчено державним нотаріусом першої київської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 18-1636. За даним договором до [PERSON] перейшло право власності на три житлові кімнати розміром 125 кв. м., 17,9 кв. м.. 15,4 кв. м. ,два коридори розміром 8,1 кв. м., 6,1 кв. м кухня розміром 11,3 кв. м., ванна розміром 4,6 кв. м. ,вбиральня розміром 1,8 кв. м., гараж під літ «Ж», Ѕ частина споруд. [INFO] [PERSON] помер у віці 89 років, по що в Книзі реєстрації смертей зроблено актовий запис № 294 та відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про смерть. Не заперечувалась учасниками процесу та обставина, що після смерті [PERSON] , власника 15/100 частин житлового будинку залишились спадкоємці першої черги, а саме доньки - [PERSON] , [PERSON] , син [PERSON] та дружина - [PERSON] . Першою київською державною нотаріальною конторою 14.09.1999 року розпочато спадкову справу за № 644 за заявами дітей померлого [PERSON] .. [PERSON] та [PERSON] . Як свідчить спадкова справа за № 644 дружина померлого, а саме [PERSON] з заявою про прийняття спадщини не зверталась. За приписами ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на час відкриття спадщини) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є , в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Разом з тим, як свідчать матеріали справи, 30.08.1996 р. [PERSON] складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, яким зробив розпорядження на випадок смерті, яким належні йому 15/100 частин будинку [ADDRESS] які складаються з однієї жилої кімнати розміром 11,3 кв. м., та відповідну частину надвірних будівель, заповів дочці [PERSON] . Кожен громадянин, відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР, може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайно домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. З іншого боку, і це підтверджується матеріалами справи, на день відкриття спадщини - день смерті [PERSON] , його дружина [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , на момент смерті спадкодавця у 1999 році, були у розумінні положень ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції, що діяла на момент відкриття спадщини, непрацездатними особами. Відповідно до вимог ст. 535 ЦК УРСР, неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружин, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). Так, як вбачається з матеріалів спадкової справи № 644 відкритої за померлим [PERSON] , свідоцтва про право власності на спадщину спадкоємцям не видавались. [PERSON] померла [INFO] , про що в Книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис № 3476 та відділом реєстрації смерті у м. Києві видано свідоцтво про смерть. Першою київською державною нотаріальною конторою відкрито 19.08.2004 р. спадкову справу № 776 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] за заявами спадкоємців останньої - [PERSON] та [PERSON] . Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України. Положеннями ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Під час розгляду справи не було встановлено, що за свого життя [PERSON] складався заповіт. Як вбачається з належним чином засвідчено копії спадкової справи, спадкоємці [PERSON] не отримували свідоцтва про право на спадщину. [INFO] помер [PERSON] , про що 24.10.2013 р. складено відповідний актовий запис № 17681 та відділом реєстрації смерті у м. Києві видно свідоцтво про смерть. Як свідчить копія спадкової справи заяву про прийняття спадщини подала до першої київської державно нотаріальної контори Кравчук Світлана Анатоліївна. Дружина померлого - [PERSON] , донька [PERSON] 25.03.2014 р . та 31.01.2014 р. відмовились від прийняття спадщини [PERSON] . Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про видачу спадкоємцю - [PERSON] свідоцтва про право на спадщину. Відомості про те, що за свого життя [PERSON] зробив відповідні розпорядження під час розгляд справи отримано не було. Разом з тим, 30.06.2017 року [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Першої київської державно нотаріальної контори Ковток А.І. з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та за законом на земельну ділянку за померлим [INFO] батьком [PERSON] . Державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 30.06.2017 р. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва прорво на спадщину за заповітом на житловий будинок, т.я. дружина померлого [PERSON] мала свою частку майна (тобто спільну сумісну власність подружжя). А також при вирахуванні обов`язкової частки у спадщині на яку мав право спадкоємець [PERSON] , неможливо з`ясувати коло спадкоємців за законом, тому що в одного зі спадкоємців [PERSON] відсутнє свідоцтво про шлюб зі спадкодавцем. Також 30.06.2017 р. державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчинення нотаріально дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, оскільки частки співвласників майна не визначено, а при з`ясуванні кола спадкоємців і наявності підстав для їх закликання до спадкоємства виявилося, що в одного із спадкоємців [PERSON] відсутнє свідоцтво про шлюб із спадкодавцем. Як свідчать матеріали справи, [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного нотаріуса Першої Київської державно нотаріальної контори Ковток А.І, треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання відмови у вчиненні нотаріальних дій неправомірними. З результатами розгляду справи, Шевченківським районним судом м. Києва 27.09.2018 р. ухвалено рішення, яким у задоволенні позову було відмовлено. Не заперечувалась в судовому засіданні та обставина, що [PERSON] просила суд встановити, що до кола спадкоємців після смерті [PERSON] , померлого [INFO] відносяться: донька [PERSON] , донька [PERSON] , [PERSON] , після смерті [PERSON] та зобов`язати державного нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невизнання або оспорювання права позивача на частку в майні після смерті [PERSON] . Також не було встановлено обставин, які б свідчили про прийняття [PERSON] спадщини щодо своєю обов`язкової частки в майні померлого та зазначено про відсутність підтвердження шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] Рішення суду набрало законної сили, що не заперечувалось учасниками процесу. Разом з тим, 28.03.2018 р. представником позивача за зустрічним позовом до матеріалів справи долучено копія архівної довідки за № 07-3699/7, виданої Держаним архівом Вінницької області від 25.10.2017 р., про те, у книзі актових записів про шлюб по с. Тягун Іллінецького району Вінницької області за 19 37 рік є актовий запис № 5 за 19 квітня 1937 рік про одруження такого змісту: наречений: [PERSON] , 26 р., українець, першим шлюбом; наречена: [PERSON] 9так у документі), 22 р., українка, першим шлюбом. Прізвище після шлюбу: він - [PERSON] , вона - [PERSON] . За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, відповідно до ст. 77 ЦПК України. Приймаючи рішення по суті справи, суд виходить з наданих сторонами доказів та встановлених обставин справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, відповідно до ст. 15 ЦК України. Так, в судовому засіданні не оспорювалась учасниками процесу та обставина, що станом на день розгляду справи 53/100 житлового будинку по [ADDRESS] належить [PERSON] ,. 32/100 - [PERSON] , 15/100 - зареєстровані за [PERSON] Земельна ділянка, що розташована в [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 30 Земельного кодексу УРСР (в редакції чинній на момент виникнення права власності на землю) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності на громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови № 7 від 16.04.2004 р. (з відповідними змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. За приписами ст. 89 ЗК України (в редакції, що діє на момент розгляду справи) співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. При цьому положеннями ст. 88 ЗК України, учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Зважаючи на такі обставини позивач за первісним позовом просить визначити розмірі часток спірної земельної ділянки - [PERSON] 53/100, [PERSON] - 32/100, а ділянку розміром 15/100 залишити у спільній частковій власності позивача та відповідачів. Зважаючи на вищенаведені норми чинного законодавства, пояснення учасників процесу, суд погоджується з твердженнями учасниками процесу, що до співвласників житлового будинку переходить і право власності на земельну ділянку, на якій розташований такий будинок, пропорційно їх часткам у праві власності на житловий будинок. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні право власності на 15/100 частин житлового будинку оформлено на [PERSON] , який помер [INFO] та позивач за первісним позовом просить залишити за спадкоємцями у сумісній власності належну померлому частину земельної ділянки. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, відповідно до положень ст. 1218 ЦК України. Так, слід зазначити, що станом на день розгляду справи, право власності на 15/100 житлового будинку, що належали померлому, це встановлено в судовому засіданні, також не було оформлено спадкоємцями. Верховним Судом України у справі № 6-2 (цс) 15 зроблено правовий висновок що зокрема, норми ст. 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що визначення часток, які належать учасникам справи - як дітям покійного так і їх спадкоємцям можливо за умови визначення часток у домоволодінні, який розташований на спірній земельній ділянці. Проте такі вимоги спадкоємцями до розгляду в судовому засіданні не заявлялись. З огляду на зазначене на даний час відсутні підстави для визначення часток у земельній ділянці та їх виділу у спосіб обраний [PERSON] , а отже в задоволенні первісного позову має бути відмовлено. Зважаючи на наведене, суд не вбачає за можливе задовольнити і вимоги [PERSON] щодо визнання 15/100 частин земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] та визнання їх часток рівними. Розподіляючи судові витрати суд керується приписами ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed