Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , із залученням до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0712 га з кадастровим номером 6324255100:01:004:0016, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 05 грудня 2005 року отримала в дар житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок дарувальник [PERSON] в свою чергу отримала в дар від [PERSON] , про що свідчить посвідчений договір дарування від 11 серпня 2004 року, за реєстровим номером 1038 та зареєстрований в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно № 4410246 від 11 серпня 2004 року, реєстровий номер 1905786. В даному договорі дарування від 05 грудня 2005 року, в пункті 1.1 вказано, що за цим договором дарувальник передає житловий будинок на земельній ділянці селищної ради у власність обдарованій безкоштовно. В свою чергу в договорі дарування від 11 серпня 2004 року в пункті 1 також вказано, що житловий будинок розташований на земельній ділянці селищної ради. На заяву про планування та забудову території за адресою: [ADDRESS] , позивач отримала рішення виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області № 291 від 26 квітня 2007 року, де в пункті 2.3 їй було потрібно оформити технічну документацію із землеустрою про встановлення меж та оформлення права власності на земельну ділянку згідно діючого законодавства. При виготовленні технічної документації було виявлено, що вказана земельна ділянка приватизована [PERSON] , та на її ім`я виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серія ХР № 124718 від 09 липня 2004 року. Тобто, вищевказана земельна ділянка належала відповідачеві ще до оформлення договору дарування від 11 серпня 2004 року, де обдарована була [PERSON] . Посилаючись на підстави, передбачені частиною 1 статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та статті 377 Цивільного кодексу України просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0712 га з кадастровим номером 6324255100:01:004:0016, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 02 березня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 03 квітня 2020 року витребувано з Нововодолазького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) інформацію щодо наявності актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] , місце народження: м. Харків, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , останнє відоме місце проживання: [ADDRESS] . 24 грудня 2020 року Нововодолазьким районним судом Харківської області постановлено ухвалу відповідно до якої за клопотанням представника позивача витребувано від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області інформацію про місце розташування та власника земельної ділянки з кадастровим номером 6324255100:01:004:0016. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 25 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 червня 2021 року визначено про заочний розгляд справи. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, про визнання права власності на земельну ділянку не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала, однак скористалась правом, наданим їй частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника - адвоката Мезіна В. В. Представник позивача - адвокат Мезін В. В., який діє на підставі договору про надання правничої допомоги № 14/520 від 06 лютого 2020 року та ордеру серії ДН № 113056 від 10 лютого 2020 року, у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, наданим приписами частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник позивача через канцелярію суду надав заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 3303/21-вх від 14 червня 2021 року, відповідно до якої позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, розгляд справи здійснювати за відсутності позивача та її представника, зазначивши, що проти винесення рішення в заочному порядку не заперечують. Відповідач, [PERSON] , у судові засідання не з`являлась, хоча про дату, час і місце розгляду справи сповіщалась завчасно, відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, за останню відомою адресою місця проживання. Судові повістки були повернуті на адресу суду з відміткою відділення УДППЗ «Укрпошта» - «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, у судове засідання, що було призначено на 14 червня 2021 року [PERSON] викликалась шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/1116780/). Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву, відповідно до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач не подала. Уповноважений представник Нововодолазької селищної ради Харківської області у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Через канцелярію суду голова селищної ради О. Єсін надав заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 1539/20 - вх. від 11 березня 2020 року, відповідно до якої зазначив, що селищна рада проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує, просить цивільну справу розглянути без участі їх представника. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача та третьої особи свідчать відповідні заяви, подані їх представниками та долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним надання учасниками справи особистих пояснень не має, з огляду на одночасне існування умов, перелічених у частині 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, визнавши достатніми наявні в справі матеріалів для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою сторони позивача, наданою у письмовій заяві про розгляд справи за їх відсутності, вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, у тому числі відповідача, яка належним чином повідомлялася про день, час та місце розгляду справи, у заочному порядку з дотриманням встановлених законом вимог. При цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують правовідносини, що виникли, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частини 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Відповідно до копії Договору дарування, укладеного 11 серпня 2004 року та посвідченого цього ж дня державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М., зареєстрованого у реєстрі під № 1038, [PERSON] (дарувальник) подарувала, а [PERSON] (обдарована) прийняла у дар житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці селищної ради площею 700 кв. м. Вказана угода 11 серпня 2004 року зареєстрована у Державному реєстрі правочинів за реєстраційним № 19787, що підтверджується копією відповідного витягу за № 2098, від 11 серпня 2004 року . Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,0712 га кадастровий номер 6324255100:01:004:0016, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, власником якої є [PERSON] , що підтверджується копією державного акту про право власності на земельну ділянку серії ХР № 124718 від 09 липня 2004 року, виданого на підставі рішення ХХІ сесії ХХІV скликання Нововодолазької селищної ради Харківської області від 03 червня 2004 року № 1857, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 525. Вказане також підтверджується інформацією, наданою на виконання ухвали Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 грудня 2020 року про витребування доказів, Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області листом від 27 січня 2021 року за вихідним № 9-20-0.14,2-78/76-21, відповідно до якого земельна ділянка з кадастровим номером 6324255100:01:004:0016 площею 0,0712 га перебуває у приватній власності [PERSON] . Відомості про земельну ділянку внесені в Національну кадастрову систему на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі і складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина не знайшла свого відображення у Договорі дарування від 11 серпня 2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за яким вбачається, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , знаходиться на земельній ділянці селищної ради площею 700 кв. м. З копії договору дарування, посвідченого 05 грудня 2005 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Разіною Л. О., зареєстрованого у реєстрі під № 3075, вбачається, що [PERSON] отримала в дар від [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці селищної ради за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9177012 від 06 грудня 2005 року, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями на земельній ділянці селищної ради за адресою: [ADDRESS] зареєстровано у Нововодолазькому малому комунальному підприємстві технічної інвентаризації 06 грудня 2005 року номер запису 519 в книзі 6, реєстраційний номер 905786, власник - [PERSON] , розмір часток 1/1. У зв`язку із набуттям права власності на вказаний об`єкт нерухомості, [PERSON] отримала дозвіл на будівництво господарських будівель та споруд, що підтверджується копією Рішення виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області від 26 квітня 2007 року за № 291. Під час оформлення будівельного паспорту на будівництво позивачем, [PERSON] , було з`ясовано, що власником земельної ділянки площею 0,0712 га з кадастровим номером 6324255100:01:004:0016, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] з 09 липня 2004 року, є попередній власник житлового будинку - [PERSON] . Відповідно до статті 264 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України. За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Конституція України у статті 14 гарантує право власності на землю. Положеннями статті 41 Основного закону України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У відповідності до частини 2 статті 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (частини 1 - 3 статті 78 Земельного кодексу України). Як визначено у частині 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договорами купівлі - продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами (пункт а частини 1 статті 81 Земельного кодексу України). Згідно із частинами 2 та 3 статті 81 Земельного кодексу України іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; Статтею 120 Земельного кодексу України визначено особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, який також пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так у відповідності до частини 1 наведеної вище норми права (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При цьому, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Отже, при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з положеннями статті 125 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 120 Земельного кодексу України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Такі правові висновки викладені Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року (провадження № 6-2цс15), від 13 квітня 2016 року (провадження № 6-253цс16) та від 12 жовтня 2016 року (провадження № 6-2225цс16). У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) Велика Палата Верховного Суду не встановила правових підстав для відступу від наведених висновків. Згідно з пунктом 7 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Як вбачається з державного акту на право приватної власності на землю серії ХР № 124718 від 09 липня 2004 року, [PERSON] була власником земельної ділянки площею 0,0712 га з кадастровим номером 6324255100:01:004:0016, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з 09 липня 2004 року. За Договорами дарування житлового будинку від 11 липня 2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого був житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] та від 05 грудня 2005 року з тим самим предметом угоди, останнім власником вказаної нерухомості є [PERSON] . При цьому, земельна ділянка, площею 0,0712 га з кадастровим номером 6324255100:01:004:0016, на якій розташований житловий будинок, господарські будівлі і споруди за адресою: [ADDRESS] , має цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Під час судового провадження сторонами та учасниками судового провадження не заперечувався той факт, що земельна ділянка, площею 0,0712 га з кадастровим номером 6324255100:01:004:0016, на якій розташований житловий будинок, господарські будівлі і споруди, є необхідною для його обслуговування. Таким чином, визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,0712 га з кадастровим номером 6324255100:01:004:0016, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , не змінює її цільового призначення та є необхідною для їх обслуговування. Згідно з статтей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 76, частин 1, 2 статті 77, статті 80, частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу Украйни, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. При цьому, відповідно до частини 1 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на вказане, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] із залученням в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку, належить задовольнити в повному обсязі. Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням положень частин 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України за якими суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог; при цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оскільки питання відшкодування судових витрат під час звернення до суду з позовом [PERSON] до [PERSON] із залученням в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку, не порушувалось, процесуальне рішення з вказаного питання судом не вирішується. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved