Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з вищезазначеною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Приватного підприємства «Добробуд-КТІС», яку під час розгляду уточнила, в якій просить суд: - визнати договір купівлі-продажу нежитлового приміщення першого поверху літ. А13, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений між Приватним підприємством «Добробуд-КТІС» та [PERSON] , посвідчений Бєлоусовою В.О., приватний нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 30.05.2012 року і зареєстрований в реєстрі за № 1469 - удаваним (з моменту його укладання) в частині одного покупця - [PERSON] ; - визнати її та [PERSON] покупцями за договором купівлі-продажу нежилого приміщення першого поверху літ. А-13, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладеним між Приватним підприємством «Добробуд-КТІС» та [PERSON] , посвідченим Бєлоусовою В.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 30.05.2012 року і зареєстрованого в реєстрі за № 13469, - кожен по Ѕ частці приміщення; - визнати частково недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індексний номер: 37773825) від 20.05.2015 року на нежитлове приміщення першого поверху літ. А-13, стоматологічний кабінет, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - в частині розміру частки [PERSON] у праві власності на це приміщення, визначивши, що вона складає Ѕ частку; - визнати, що частка померлого [INFO] [PERSON] у праві спільної часткової власності на нежитлове приміщення першого поверху літ. А-13, стоматологічний кабінет, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає Ѕ частку; - визнати за нею право власності на Ѕ частку нежитлового приміщення першого поверху літ. А-13, стоматологічний кабінет, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що навесні 2012 року вона та [PERSON] , вирішили відкрити стоматологічний кабінет для надання стоматологічних послуг громадянам. З цією метою, за попередньою домовленість з [PERSON] , позивач розпочала пошук приміщення де можна було б надавати зазначені послуги. За домовленістю з [PERSON] , вони домовились, що кожен із них повинен внести кошти по Ѕ частині на придбання такого приміщення. Якось, позивачеві стало відомо, що продається нежиле приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належало Приватному підприємству «Добробуд-КТІС». Познайомившись із генеральним директором вищезазначеного підприємства, гр. [PERSON] , оглянувши приміщення, та провівши з [PERSON] переговори щодо його придбання, вона домовилась про укладання з ним договору купівлі-продажу приміщення. В подальшому, позивач та [PERSON] , а також продавець приміщення, тобто [PERSON] узгодили умови договору купівлі-продажу. [PERSON] звертає увагу суду на те, що на той час, у неї з [PERSON] були доволі близькі стосунки, він жив разом з нею, був членом її сім`ї, вони вели спільне господарство, вона повністю довіряла йому, а він їй. Зважаючи на такі відносини, [PERSON] та [PERSON] вирішили, що єдиним покупцем у договорі купівлі-продажу приміщення буде зазначено саме [PERSON] , а вартість приміщення буде ними сплачена продавцю порівну. Позивач звертає увагу суду, що на момент приміщення, [PERSON] жодних стосунків із своєю дружиною не підтримував, ще з 2010 року вони проживали окремо, спільне господарство не вели. Відповідач [PERSON] , за позицією позивача, виставила [PERSON] з його речами «за двері» повідомивши, що він не відповідає її вимогам (як чоловік, що повинен бути поруч з нею), вона не бачить з ним перспектив подружнього життя. 22.06.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюбний договір. 30.05.2012 року було укладено договір купівлі-продажу вказаного вище приміщення. Грошові кошти за приміщення позивач та [PERSON] внесли (передали) продавцю (в особі генерального директора ПП «Добробут-КТІС» порівну (по Ѕ частини кожний), а у договорі, формально було зазначено лише одного покупця - [PERSON] . Договір було нотаріально посвідчено у день його укладання. Ключі від приміщення були передані [PERSON] та [PERSON] . Після придбання приміщення позивач займалася його ремонтом під стоматологічний кабінет. Оскільки під час ремонту приміщення було виконано його реконструкцію, у травні 2015 році було здійснено реєстрацію права власності на це приміщення із видачою свідоцтва про право власності на нерухоме майно (на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 13.10.2014 року). У зазначеному приміщенні позивач та [PERSON] надавали стоматологічні послуги громадянам. На момент звернення до суду з даним позовом, [PERSON] продовжує користуватися приміщенням, надає в ньому стоматологічні послуги; слідкує за технічним станом комунікацій, здійснює за потреби ремонт. З метою утримання приміщення та прибудинкової території, позивач, вважаючи себе його співвласником, 16.11.2015 року уклала з ТОВ «Умвельт-Запоріжжя» договір на послуги з вивезення та захоронення твердих побутових відходів; 31.12.2015 року вона також уклала договір з ТОВ «Явір-2000 Запоріжжя» договір на централізовану охорону; з ВАТ «Запоріжжяобленерго» договір про постачання електричної енергії. Під час укладання договору купівлі-продажу, позивач та [PERSON] домовлялись з продавцем про істотні умови договору купівлі-продажу приміщення; вони скористалися правами покупців, кожен в рівних частках. Обов`язки покупця за договором купівлі-продажу виконали як позивач так і [PERSON] , зокрема вона та [PERSON] сплатили за вказане приміщення по 17 222,25 грн. кожний). Оскільки позивач та [PERSON] планували офіційно узаконити свої стосунки, як чоловіка та дружини, ними спільно було вирішення питання щодо оформлення права власності приміщення саме тількина [PERSON] , як майбутнього чоловіка. Таким чином, [PERSON] вдав з себе єдиного покупця, будучи лише формально зазначеним таким у договорі єдиним покупцем, хоча, насправді, покупцями були [PERSON] та він. Тобто зазначений договір є удаваним в частині одного покупця - [PERSON] .. Також, позивач посилається на те, що вона і [PERSON] здійснювали свої права співвласників приміщення за взаємною згодою; користувалися приміщенням на рівних умовах, як на його співвласники. [PERSON] визнавав її співвласником придбаного приміщення, у тому числі при свідках: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Проте, нажаль [INFO] [PERSON] раптово помер. Не задовго до його смерті, вони спільно вирішували щодо необхідності офіційного оформлення за позивачем право власності на Ѕ частку нежитлового приміщення першого поверху літ. А-13, стоматологічний кабінет за адресою: [ADDRESS] . Проте через смерть [PERSON] цього не відбулось. На сьогодні право власності на спірне приміщення за позивачем не зареєстроване, через це вона не може вчиняти щодо нього будь-які правочини. Тому вона вимушена звернутися із цим позовом до суду. Крім того, [PERSON] зазначає, що у зв`язку із смертю [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить зазначене приміщення. 27.03.2019 року Приватним нотаріусом Філіповою І.П. (Дніпропетровська область, Межівський район, смт. Межева) було заведено спадкову справу № 65/2019. Спадкоємцями померлого [PERSON] є відповідачі у справі - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Однак відповідач [PERSON] не визнає [PERSON] співвласником спірного приміщення. Відповідачу [PERSON] відомо, що приміщення було придбано позивачем та [PERSON] , вона неодноразово визнавала позивачку власницею Ѕ частки приміщення, а також те, що вона, за свої кошти, здійснювала його ремонт та реконструкцію, що підтверджується звукозаписом їх розмови. Проте, у позасудовому порядку вирішити спірні питання сторони не смогли, оскільки відповідачі не погоджуються компенсувати їй вартість частки у праві власності на приміщення, у зв`язку з чим, [PERSON] і звернулася до суду із даним позовом. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.09.2019 року, прийнято до розгляду та відкрито провадженні у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі. 09.10.2019 року на адресу суду від відповідача 1 [PERSON] , відповідача 2 [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вони просять у позові [PERSON] відмовити у повному обсязі. У письмовому відзиві відповідачі не погоджується з позовними вимогами [PERSON] . Зазначають, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30.05.2012 року укладеного між ПП «Добробуд-КТІС», з одного боку як продавець, та [PERSON] , з іншого боку як покупець, в особисту приватну власність [PERSON] перейшло нежитлове приміщення першого поверху літ. А-13, розташоване за адресою: [ADDRESS] , інвентаризаційною вартістю 156 773,00 грн., балансовою 34 444,49 грн. Відповідно до пункту 2.2. договору, цей продаж сторони здійснюють за 34 444,49 грн. (у т.ч. ПДВ), які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. Відповідно до п. 3.2. договору, продавець передав предмет договору покупцю до підписання цього договору. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] вважають, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в цій частині, які б вказували на наявність фінансових взаємовідносин між нею та власником квартири [PERSON] (розписка, договір про спільну діяльність тощо). Відповідач вважає та стверджує, що позивач по справі не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу квартири, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу. Також позивач не надала доказів на підтвердження своїх доводів про те, що саме вона за власні кошти розрахувалася за Ѕ частину квартири, та яку суму це склало. Позивач не вказала у позові, чим підтверджується те, що власнику квартири (покупцю) [PERSON] та ПП «Добробут-КТІС» в особі директора Кисельова Є.Г., приватному нотаріусу ЗМНО [PERSON] як сторонам свідомо, з певною метою, документально оформили правочин купівлі-продажу з одним покупцем, але насправді між ними мали виникнути інші правовідносини за договором. Позивач не вказує у позовній заяві, чи було укладено нею (за участю покупця [PERSON] ) перед укладанням основного договору купівлі-продажу розписку, попередній договір або договір про завдаток, або договір з агентством нерухомості для обслуговування покупця нерухомості (надання послуг з пошуку та супроводу цього об`єкту), що ставить під сумнів дійсні обставини правовідносин між нею та [PERSON] перед купівлею об`єкту. Також позивач не надала суду належних та допустимих доказів в частині того, що вона дійсно могла внести певну частину вартості квартири на момент її придбання, тобто - мала певні заощадження або ж докази інших джерел походження коштів на придбання спірної квартири за таку вартість (або за іншу). З приводу позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на Ѕ частку нежитлового приміщення (спірної квартири), то відповідачі також вважають, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки задовольняючи вимоги позивача щодо переведення на позивача прав покупця за договором купівлі-продажу квартири, суд не має права визначити її право власності на дане нерухоме майно як сторони у договорі. Відповідно до Декларації про початок будівельних робіт від 12.04.2013 року вбачається, що у квартирі (нежитловому приміщенні [ADDRESS] було надано дозвіл на проведення будівельних робіт: реконструкція, замовник - ФОП [PERSON] . З фінансових документів щодо обсягів та вартості придбання матеріалів та інвентарю позивач надала суду квитанції на загальну суму 20 401,60 грн.; у жодному з цих документів чітко не вказано платника, що дозволяє стверджувати про часткову оплату вартості цих матеріалів (на час їх придбання) також померлим [PERSON] як власником приміщення, а саме на суму 12 028,30 грн. Жодних інших документів фінансового характеру між ФОП [PERSON] та власником приміщення [PERSON] ні на час початку будівельних робіт, ні в ході них позивачем суду не надано. Тому взагалі не відомо, який обсяг робіт та матеріалів було сплачено позивачем [PERSON] . За відсутності договорів про спільну діяльність (та/або інших) укладених між власником приміщення [PERSON] та [PERSON] та пропуску строків позовної давності щодо вимог про поділ витрат (грошових коштів) враховуючи позовні вимоги позивача ці витрати слід вважати такими, що понесені власником приміщення - [PERSON] та ФОП [PERSON] у рівних частках, по 12 028,30 грн. кожним. Крім того, відповідно до п. 7.2 договору купівлі-продажу, вказано, що витрати пов`язані зі складанням та посвідченням цього договору оплачує покупець. Позивачем щодо цього обсяги грошових розрахунків під час звернення до суду замовчувалися, тому вони також (враховуючи їх несення фактично [PERSON] ) мають бути враховані під час вирішення цієї справи по суті, шляхом зменшення вартості частки, на яку фактично претендує позивач по справі [PERSON] . На час звернення до суду з позовом будь-яких судових рішень про встановлення режиму спільного проживання або фактичних шлюбних відносин між позивачем [PERSON] та [PERSON] немає. Щодо позовних вимог відносно визнання частково недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 37773825, видане 20.05.2015 року Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, на думку відповідачів, вказані вимоги відповідачі вважають взагалі не обґрунтовані. 01.11.2019 року відповідачем-3 [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просить у позові [PERSON] відмовити у повному обсязі. [PERSON] зазначила, що позивач [PERSON] не надала суду жодних належних та допустимих доказів в частині, які би вказували на наявність фінансових взаємовідносин між нею та власником квартири [PERSON] (розписка, договір про спільну діяльність тощо). Відповідно до пункту 7.1 договору купівлі-продажу зазначено, що сторони стверджують, що цей договір не носить характеру удаваної угоди та здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального так і фізичного. [PERSON] вказує, що її син [PERSON] , з яким вона мала довірчі стосунки, завжди радився неї по роботі та по життю, розповідав про всіх своїх колег, з одним хлопцем колегою приїзжав до неї у село у гості.. Та ніколи не робив акценту та не розповідав про [PERSON] , про те, що така колега існує дізналася у нього на похоронах., коли до неї підходили, зі своїми співчуттями, його друзі та колеги, вона хоча і була з ними, проте держалась осторонь неї. Між відповідачем 1 [PERSON] та відповідачем 2 [PERSON] від імені якої діє відповідач-1, заздалегідь домовились про прийняття спадщини і чекали закінчення піврічного терміну з дня смерті сина, щоб згідно закону вступити до спадщини. Однак 21.08.2019 року за день до закінчення півріччя з дати смерті сина [PERSON] адвокат позивача [PERSON] звернувся до нотаріуса Філіпової І.П. , з копією позовної заяви до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, з метою призупинити вступ до спадщини. На думку відповідача вказане зроблено навмисно для того щоб позивач, яка уже на той час щонайменше півроку там працювала в цьому приміщенні, надалі могла працювати і заробляти гроші. Проте вказане призводить відповідача до матеріальних і моральних збитків, через неможливість їм, законним спадкоємцям, здавати це приміщення в оренду. Оскільки відповідач 3 є особою похилого віку, та має захворювання, їй необхідні гроші на лікування. Таким чином, відповідач 3 стверджує, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу квартири, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу. Також позивач не надала доказів на підтвердження своїх доводів про те, що саме вона за власні кошти розраховувалась за Ѕ частину квартири, та яку суму це склало. Позивач не вказала у позові, чим підтверджується те, що власнику квартири (покупцю) [PERSON] та ПП «Добробут-КТІС» в особі директора Кисельова Є.Г., приватному нотаріусу ЗМНО [PERSON] як сторонам свідомо, з певною метою, документально оформили правочин купівлі-продажу з одним покупцем, але насправді між ними мали виникнути інші правовідносини за договором. Позивач не вказує у позовній заяві, чи було укладено нею (за участю покупця [PERSON] ) перед укладанням основного договору купівлі-продажу розписку, попередній договір або договір про завдаток, або договір з агентством нерухомості для обслуговування покупця нерухомості (надання послуг з пошуку та супроводу цього об`єкту), що ставить під сумнів дійсні обставини правовідносин між нею та [PERSON] перед купівлею об`єкту. Також позивач не надала суду належних та допустимих доказів в частині того, що вона дійсно могла внести певну частину вартості квартири на момент її придбання, тобто - мала певні заощадження або ж докази інших джерел походження коштів на придбання спірної квартири за таку вартість (або за іншу). З приводу позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на Ѕ частку нежитлового приміщення (спірної квартири), то відповідачі також вважають, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки задовольняючи вимоги позивача щодо переведення на позивача прав покупця за договором купівлі-продажу квартири, суд не має права визначити її право власності на дане нерухоме майно як сторони у договорі. Відповідно до Декларації про початок будівельних робіт від 12.04.2013 року вбачається, що у квартирі (нежитловому приміщенні [ADDRESS] було надано дозвіл на проведення будівельних робіт: реконструкція, замовник - ФОП [PERSON] . З фінансових документів щодо обсягів та вартості придбання матеріалів та інвентарю позивач надала суду квитанції на загальну суму 20 401,60 гр.; у жодному з цих документів чітко не вказано платника, що дозволяє стверджувати про часткову оплату вартості цих матеріалів (на час їх придбання) також померлим [PERSON] як власником приміщення, а саме на суму 12 028,30 грн. Жодних інших документів фінансового характеру між ФОП [PERSON] та власником приміщення [PERSON] ні на час початку будівельних робіт, ні в ході них позивачем суду не надано. Тому взагалі не відомо, який обсяг робіт та матеріалів було сплачено позивачем [PERSON] . За відсутності договорів про спільну діяльність (та/або інших) укладених між власником приміщення [PERSON] та [PERSON] та пропуску строків позовної давності щодо вимог про поділ витрат (грошових коштів) враховуючи позовні вимоги позивача ці витрати слід вважати такими, що понесені власником приміщення - [PERSON] та ФОП [PERSON] у рівних частках, по 12 028,30 грн. кожним. Крім того, відповідно до п. 7.2 договору купівлі-продажу, вказано, що витрати пов`язані зі складанням та посвідченням цього договору оплачує покупець. Позивачем щодо цього обсяги грошових розрахунків під час звернення до суду замовчувалися, тому вони також (враховуючи їх несення фактично [PERSON] ) мають бути враховані під час вирішення цієї справи по суті, шляхом зменшення вартості частки, на яку фактично претендує позивач по справі [PERSON] . На час звернення до суду з позовом будь-яких судових рішень про встановлення режиму спільного проживання або фактичних шлюбних відносин між позивачем [PERSON] та [PERSON] немає. Щодо позовних вимог відносно визнання частково недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 37773825, видане 20.05.2015 року Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, на думку відповідача, дані вимоги не обґрунтовані взагалі, ця особа у якості третьої особи у позові не вказана. 24.10.2019 року на адресу суду від відповідача 4 ПП «Добробуд-КТС» надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] . Згідно відзиву, генеральний директор Кисельов Є.Г. позовні вимоги [PERSON] визнає у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечує. З правовою оцінкою обставин, наданих позивачем погоджується. Як зазначено у відзиві, дійсно, генеральний директор ПП «Добробут-КТІС» Кисильов Є.В. проводив переговори з позивачкою щодо придбання нежилого приміщення першого поверху літ А-13, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та домовився із нею про укладання договору купівлі-продажу приміщення. Також, генеральний директор ПП «Добробут-КІС» [PERSON] узгодив із [PERSON] та [PERSON] умови договору купівлі-продажу приміщення, який було укладено 30.05.2012 року. Грошові кошти за приміщення підприємство, в особі його генерального директора, отримало від позивачки та [PERSON] (порівну), що було засвідчено розпискою, яку позивач надала суду, а у договрі купівлі-продажу приміщення, формально, було зазначено лише одного покупця ( [PERSON] ). Ключі від приміщення підприємство передало [PERSON] та [PERSON] (кожному по екземпляру). 15.01.2020 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшли додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву, відповідно до яких відповідач просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю. 27.02.2020 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності. Враховуючи те, що оспорюваний правочин укладено у 2012 році, тобто 7 років тому, та по незрозумілим причинам позивач звернулась до суду за захистом своїх прав лише у 2019 року, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] з підстав пропущення строку позовної давності. Також, 27.02.2021 року на адресу від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву від 01.02.2020 року, відповідно до якого відповідач [PERSON] у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 28.04.2021 року від представника третьої особи Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник органу опіки та піклування Борзенко Г.В. просить розглядати справу за відсутності представника органу опіки та піклування. Винести рішення з урахуванням інтересів дитини у у відповідносі до вимог чинного законодавства. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.03.2021 року, закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. 10.06.2020 року від відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення на позов. 31.07.2020 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Просить у позові відмовити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просив суд позовні вимоги задовільнити повністю. В судовому засіданні відповідач [PERSON] , та її представник адвокат Степанова О.Г. проти позову заперечували, просили в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю, підтримують відзив на позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] - Король К.В. у судовому засіданні також просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду повідомлялися належним чином. Суд, заслухавши виступи сторін, допитавши свідків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона у справі зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 23.05.2012 року між ПП «Добробут-КТІС» (як продавцем), в особі директора Кисильова Є.Г. та гр. [PERSON] як(покупцем) укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, що розташований на першому поверху літ. А-13, розташованого за аресою: [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусовою В.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1469. Відповідно до умов вказаного договору, продаж нежилого приміщення сторони здійснили за 34 444,49 грн., в тому числі ПДВ, які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. Також судом достовірно встановлено, що укладаючи вищезазначений договір, ПП «Добробут-КТІС», в особі директора Кисильова Є.Г. отримало від гр. [PERSON] та [PERSON] (в рівних частках) грошові кошти у сумі 34 444,49 грн., що підтверджується розпискою генерального директора [PERSON] . В подальшому, зроблений ремонт нежилого приміщення першого поверху лі. А-13, розташованого за адресою: [ADDRESS] та виконано його реконструкцію, а у травні 2015 року здійснено реєстрацію права власності на нежитлове приміщення на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 13.10.2014 року із видачою свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серії [NUMBER] , та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 37774167, нежитлове приміщення, першого поверху літ А-13, стоматологічний кабінет, за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності та зареєстроване за [PERSON] . [INFO] [PERSON] у місті Дніпро помер, про що 27.02.2019 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області складено відповідний актовий запис за № 1436 та видано свідоцтво про смерть. [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із гр. [PERSON] 22.06.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюбний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лучко Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 1393, про що свідчить його копія. Згідно п. 1.4. та п. 1.5. умов шлюбного договору, [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди про те, що майно, яке підлягає реєстрації, включаючи нерухоме майно, транспортні засоби, а також інше майно, яке буде набуте (куплене, обміняне) ними під час шлюбу, є особистою приватною власністю того з подружжя, хто є Стороною правочину з його набуття, і на чиє ім`я таке майно буде зареєстроване. При цьому на купівлю (обмін) та відчуження такого майна згода іншого подружжя не потрібна. Майно, набубте кожним з них до реєстрації шлюбу, а також таке, яке придбане під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, є особистою приватною власністю того з них, ким воно набуте, прийнято в дар або успадкування. [PERSON] та [PERSON] мають спільну доньку, [PERSON] , [INFO] , яка є відповідачем-2 у справі. Станом на час подання позову, відповідач [PERSON] , [INFO] , була неповнолітньою особою, у зв`язку з чим ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.03.2021 року, залучено у справі в якості третьої особи - Орган опіки та піклування по Вознесенівському району Запорізької міської ради. Однак станом на час ухвалення удом рішення, [PERSON] стала повнолітньою. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Межівського районного нотаріального округу Філіповою І.П. заведено спадкову справу після померлого [INFO] гр. [PERSON] (номер у спадковому реєстрі 63969428). Судом встановлено, та сторонами визнається, що спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є відповідачі у справі - [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька) та [PERSON] (його мати), які звернулися до приватного нотаріуса із заявами про прийняттям спадщини після померлого [PERSON] . Відповідно до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі статтею 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Перевіряючи наявність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу від 30.05.2012 року удаваним в частині визначення особи покупця, суд встановив таке. Так, з показань сторін вбачається, що дії щодо пошуку спірного приміщення, та переговори щодо укладання договору купівлі-продажу приміщення, здійснювалися саме позивачем. Генеральним директором ПП «Добробут-КТІС» Кисильовим Є.Г. узгоджено із [PERSON] та [PERSON] умови договору купівлі-продажу приміщення, який було укладено 30.05.2012 року. Грошові кошти за приміщення підприємство, в особі, його генерального директора, отримало від позивачки та [PERSON] (порівну), що було засвідчено розпискою, оригінал якої у судовому засіданні безпосередньо досліджено, а у договорі купівлі-продажу приміщення, формально, було зазначено лише одного покупця ( [PERSON] ). Дійсність розписки, факт її підписання саме керівником продавця приміщення відповідачами не спростовані. Твердження представника відповідача [PERSON] з приводу того, що у розписці повинні бути підписи інших учасників спірного правочину є безпідставним, такими, що не гуртуються на нормах матеріального права та звичаях ділового обороту. Згідно відзиву відповідача ПП «Добробут-КТІС» та пояснень директора [PERSON] , ключі від приміщення, підприємство передало [PERSON] та [PERSON] (кожному по екземпляру). Підстав не довіряти такими поясненнями сторін немає. Доказів які спростували такі твердження учасники процесу не надали. При цьому, в судовому засіданні 24.09.2020 року свідок [PERSON] показала, що пошуком спірного приміщення займалася саме позивач. В спірному приміщенні [PERSON] та [PERSON] працювали разом. Вони разом відпочивали. У 2012 році [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру, провели ремонт. Грошові кошти за придбання спірного приміщення були вкладені ними порівну, однак договір про купівлю-продажу приміщення було укладено лише із [PERSON] , з тих підстав, що [PERSON] говорила їй, що чоловік повинен бути господарем приміщення. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила суду, що у травні 2012 року [PERSON] та [PERSON] придбали приміщення разом, кожен з них у рівних долях (порівну). Пошуком квартири займалася [PERSON] , нею також здійснено її ремонт. У 2017 році, здійснювався прийом на роботу. Під час спілкування із [PERSON] та [PERSON] свідку відомо, що їх долі у приміщенні є рівними, вони бажали оформити права власності по Ѕ частки приміщення за кожним, всі питання щодо приміщення вирішувалися ними разом. Однак наприкінці 2018 року [PERSON] почав скаржитися на своє здоров`я. Раптово він у 2019 році помер. Свідок [PERSON] (знайомий [PERSON] ) суду показав, що [PERSON] всі питання вирішував лише разом із [PERSON] . У 2012 році вони разом придбали приміщення. Обидва здійснювали послуги стоматологічних послуг. [PERSON] пішов із сім`ї, він став проживати разом із [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] він знав біля 17 років. Через деякий час він познайомився із жінкою - [PERSON] , з якою [PERSON] проживав. У 2012 році йому стало відомо, що вони разом бажають придбати квартиру. Він особисто допомога [PERSON] перевозити речі, [PERSON] та [PERSON] робили разом ремонт. В останній час він бачив [PERSON] за 1,5 місяця до смерті. Останній йому повідомляв, що втомився, всі гроші вкладені [PERSON] , а тому буде оформлювати право власності на [PERSON] . Свідок запрошував [PERSON] та [PERSON] на день народження його дружини на 23 число. Але 23 числа йому подзвонила [PERSON] і повідомила про смерть [PERSON] . Свідок наголосив суду, що [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом ще за 2 роки до придбання приміщення. Працювали обидва. Придбали приміщення під стоматологічний кабінет. Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] знає з 2010 року. У 2011 році [PERSON] запросила його до неї працювати, де він і познайомився із [PERSON] . Навесні 2012 [PERSON] повідомила, що буде переїжджати в друге приміщення. Говорила що придбала нове приміщення та нове обладнання. Зі слів свідку відомо, що [PERSON] та [PERSON] придбали приміщення разом. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] знає як подругу. З [PERSON] вона познайомилась в 2011 році, у них були близькі стосунки. Вони разом бажали придбати стоматологічний кабінет. Наприкінці травня 2012 року вони придбали разом приміщення, 50/50. Оформили юридично на [PERSON] , а Ліцензію на [PERSON] . Свідок наголошує суду, що дії із покупкою приміщення [PERSON] та [PERSON] обговорювали разом у її присутності. Розписку вона не бачила. Вважала що [PERSON] не одружений. Свідок [PERSON] суду показав про близькі стосунки [PERSON] та [PERSON] . Зазначив, що працює у стоматологічному приміщенні. Підтверджує романтичні стосунки між померлим [PERSON] та [PERSON] . Матеріалами справи стверджується також, що з метою утримання приміщення та прибудинкової території, позивач, вважаючи себе його співвласником, 16.11.2015 року уклала з ТОВ «Умвельт-Запоріжжя» Договір на послуги з вивезення та захоронення твердих побутових відходів. 31.12.2015 року [PERSON] також уклала Договір з ТОВ «Явір-2000 Запоріжжя» договір на централізовану охорону; з ВАТ «Запоріжжяобленерго» Договір про постачання електричної енергії. Ремонтними роботами у приміщенні за адресою: [ADDRESS] , займалася позивач, що стверджується долученими до матеріалів справи документами, зокрема видатковою накладною, рахунком-фактури, квитанцією до прибуткового касового ордеру. При цьому судом не встановлено будь-яких порушень нотаріуса при нотаріальному посвідченні оспорюваного договору та/або особистої її зацікавленості. Доводи [PERSON] про те, що позивач не надала доказів на підтвердження своїх доводів про те, що вона за власні кошти розраховувалась за Ѕ частину квартири, не відповідає дійсності, та суперечить її відзиву, оскільки [PERSON] у відзиві визнає ту обставину, що як позивач так і [PERSON] сплачували за ремонт спірного приміщення, проте [PERSON] більше, а тому його частка у праві власності повинна бути більше (а.4 Відзиву), що також і заявили свідки. З прослуханого в судовому засіданні аудіозапису наданого позивачем, встановлено, що відповідачці [PERSON] відомо, що приміщення було придбано позивачем та [PERSON] . Вона неодноразово визнавала, що [PERSON] є власником Ѕ частки приміщення, а також те, що позивач за свої кошти, здійснювала його ремонт та реконструкцію. Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як убачається із позовної заяви, на обґрунтування позовних вимог позивач посилався на правові підстави, передбачені ст. 235 ЦК України. Частково оспорюючи договір купівлі-продажу позивач вказує про те, що спірний об`єкт нерухомості був придбаний в тому числі і нею за спільні її кошти та кошти [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. За змістом частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, із показів сторін, свідків, наданих письмових доказів є очевидним, що дії щодо пошуку спірного приміщення, його огляду, укладання стосовно нього угод та реалізації їх умов, здійснювала позивач [PERSON] та померлий [PERSON] , який проживав у близьких відносинах із [PERSON] , і саме вони разом проводили повний розрахунок за придбане нерухоме майно у рівних частках; натомість відповідачі [PERSON] [PERSON] , [PERSON] будь-якої участі в підборі приміщення (квартири) для купівлі та розрахунках за неї не приймали. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] проживала разом із [PERSON] ; а в спірному приміщенні вони здійснювали стоматологічній послуги, оскільки саме це було метою набуття у власність майна для підприємництва і переобладнання під стоматологічний кабінет, що відповідало виду діяльності ФОП [PERSON] (терапевтична стоматологія) згідно Ліцензії Серії АГ № 571618. Покликання відповідачів-1, 2, 3 на те, що спірне нерухоме майно було придбане померлим [PERSON] є неспроможними та необґрунтованими. Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що обов`язки покупця за договором купівлі-продажу виконали як позивач [PERSON] так і померлий [PERSON] , і вони же скористалися правами покупців, відтак, сторони договору приховали справжніх покупців, оскільки приміщення за адресою: [ADDRESS] , було придбане позивачем і [PERSON] , за їх вкладеними порівну коштів, ними здійснено реконструкцію приміщення і воно використовувалося ними та продовжує використовуватися для здійснення стоматологічних послуг. Крім того, договір купівлі-продажу від 30.05.2020 року оформлявся лише формально на [PERSON] за обставин наведених в поясненнях позивача, директора ПП «Добробут-КТІС» та свідками у справі, з огляду на їх об`єктивну правдоподібність за певних умов часу та обстановки ведення підприємництва. Всі ці обставини в сукупності і досліджені докази дають правові підстави визнати договір купівлі-продажу від 30.05.2012 року частково удаваними в частині покупця [PERSON] , оскільки саме позивач та померлий [PERSON] , а не лише [PERSON] являються покупцями цього приміщення, яким з дня купівлі до наступного часу користувалася та володіє, як законний власник і була фактичною стороною покупця в оспорюваному у даній справі правочину. Частина 1 ст. 328 ЦК України, передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 392 цього ж кодексу передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою, а також у разі втрати ним документу. Згідно з ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. 27.02.2020 відповідач [PERSON] , в особі свого представника, звернулася до суду із заявою про застосування строку позовної давності, вважає, що позивачем пропущений трирічний строк звернення до суду, який встановлений ст. 257 ЦК України, оскільки правочин укладено у 2012 році, а [PERSON] звернулася до суду лише у 2019 році. Статтею 257 ЦК України встановлена позовна давність тривалістю у три роки. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, що встановлений ст. 257 ЦК України, до задоволення не підлягає, оскільки виховуючи встановлені по справі обставини, суд визнає, що перебіг позовної давності для позивача розпочався з 23.02.2019 року, тобто з наступного дня після смерті [PERSON] . Встановлено, що з позовом до суду [PERSON] звернулася 21.08.2019 року, тобто позивач не пропустила строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). У контексті вказаної практики суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім, та інші доводи сторін відповідачів 1, 2, 3 не спростовує.

Outcome: approved