Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] [PERSON], 1956 р.н. та [PERSON], 1986 р. н. та зняти з місця реєстрації проживання за вказаною адресою. В обґрунтування позову посилається на те, що з 31.07.2013 року, вона є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі державної реєстрації договору дарування №1804, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] Зазначає, що, позивач як новий власник житла не давала згоди на реєстрацію у квартирі відповідачів, а останні були зареєстровані в будинку, як члени родини колишнього власника. Після зміни власника житла відповідачі не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом. А ні [PERSON], а ні [PERSON] не є членами родини позивача в розумінні ч.1 ст.156 ЖК України та ч. ст. 405 ЦК України, оскільки такими вони можуть бути виключно, якщо проживають з власником, тобто з позивачем. Але ця вимога закону не дотримана тому не може бути застосована в даному проваджені. Крім того, відповідачі протягом свого життя самостійно не вживали заходів щодо реалізації наданого державою права на житло. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладенні в позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, раніше надавала заяву про розгляд справи без її присутності. Суд заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, 31.07.2013 року позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі державної реєстрації договору дарування №1804, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.6-7). [PERSON] оспорювала в судовому порядку дійсність вищезазначеного договору дарування. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2014 року в задоволенні позову було відмовлено (а.с. 24) Згідно довідки дільниці №21 КП «Жилкомсервіс», АДП ГУДМС УДМС України в Харківській області від 23.07.2014 року, за адресою [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с.8,12) Згідно довідки від 26.03.2014 року, яка складена дільничним Жовтневого РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області за адресою [ADDRESS] з весни 2012 року [PERSON] та [PERSON] не проживають. Дана інформація була отримана в ході допиту сусідів. (а.с.9). Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»(далі Закон) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ч.1 ст. 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Частиною 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. В силу ч..ч. 1,2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Звертаючись до суду з позовом, позивачем обраний спосіб захисту права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, яке ій належить на праві власності. Підстави втрати права користування житлом визначені ст. 405 ЦК України. Відповідно до зазначеної статті, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, право користування житлом, яке належить особі на праві власності, виникає з відносин між власником цього житла, який визначає право користування та особою, якій надано таке право. Право користування житлом припиняється з підстав не реалізації особою свого права, визначеного законом або припинення права власності на житло у особи, яка надавала згоду на користування житлом. Як зазначається позивачем, після набуття права власності на житловий будинок, вона не надавала згоду відповідачам, як членам родини, на проживання в ньому та відсутня будь яка домовленість щодо користування житлом. Тому відсутні будь які правовідносини між сторонами щодо користування житлом. Посилання позивача на те, що відповідачи втратили право користування житлом в зв'язку з втратою права власності попереднього власника, членами родини якої вони були, суд вважає необґрунтованими, оскільки правовідносини, які існували між віддповідачами та попереднім власником не стосуються правовідносин, які виникли між сторонами по даній справі. Враховуючи зазначене, суд вважає, що позивач визначивши підстави позовних вимог, невірно обрав спосіб захисту права власності. Стосовно позовних вимог щодо зняття з реєстрації місця проживання відповідачів, слід зазначити, що вчинення таких дій не входить до повноважень суду. Згідно ст.11 Закону, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Враховуючи вищезазначене, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed