Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] з 17.12.2019 по 08.10.2020 перебувала у трудових відносинах з відповідачем; 08.10.2020 на підставі ч. 3\~ст. 38 КЗпП України\~була звільнена за власним бажанням (наказ № 454 від 08.10.2020). На момент її звільнення відповідач не здійснив з нею остаточний розрахунок по заробітній платі, який згідно з особовим рахунком по нарахуванню заробітної плати за вересень 2020 року по механоскладальному цеху підрозділ № 006 табельний номер 17087 заборгованість складала 41 986 грн 21 коп. Оскільки заборгованість по заробітній платі не виплачена, позивач також просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Уточнивши позовні вимоги, позивач просить стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5\~878 грн., судові витрати на правничу допомогу у сумі 1\~500 грн та сплачений судовий збір в розмірі 840 грн 80 коп. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2020 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадженні з викликом сторін. В судове засідання позивач не з`явилась, через канцелярію суду подала заяву, в якій зазначила, що в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі вона відмовляється, оскільки вона була їй виплачена 30.12.2020. На позовних вимогах про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та понесених нею судових витрат по сплаті судового збору та на сплату правничої допомоги наполягає , просить в цій частині позовні вимоги задовольнити; розгляд справи просить проводити у її відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення про виклик у судове засідання за місцем знаходження юридичної особи. 08 грудня 2020 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, з тексту якого вбачається, що відповідач не заперечує щодо наявності заборгованості підприємства перед [PERSON] на час її звільнення; в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та в частині стягнення витрат на правову допомогу просить відмовити з підстав, викладених у відзиві; до відзиву надав довідку про заборгованість по заробітній платі та розрахунок середньоденного заробітку позивача (а.с. 35-39, 41). 18 лютого 2021 року через канцелярію суду надійшли письмові пояснення, з яких вбачається, що 30 грудня 2020 року позивачу [PERSON] була здійснена виплата заборгованості по заробітній платі в повному обсязі в сумі 41\~986 грн 21 коп., що підтверджується платіжною відомістю від 30.12.2020. Крім того, відповідач, враховуючи робочі дні підприємства, зазначив, що сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати позивачу складає 5\~533 грн 56 коп. На підставі викладеного в письмових поясненнях, просять при ухваленні рішення врахувати їх клопотання про зменшення розміру середнього заробітку до 10%, тобто до 553 грн 36 коп.; у вимозі про стягнення судових витрат на правову допомогу просить відмовити в повному обсязі; розподіл витрат по сплаті судового збору здійснити відповідно до розміру задоволених позовних вимог (а.с. 56-59,63). Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає встановленими такі факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем протягом періоду з 17.12.2019 по 08.10.2020, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.4-6). На підставі Наказу № 454 від 08.10.2020 [PERSON] звільнена за власним бажанням відповідно до ч. 3\~ст.38 КЗпП України, що підтверджується записом із трудової книжки (а.с.6). Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно Довідки ДП «Завод «Електроважмаш» № 245/1062 від 30.11.2020, доданої відповідачем до відзиву, [PERSON] працювала в ДП «завод «Електроважмаш» та займала посаду: машиніст крана (кранівник) 5 розряду; її середньоденна заробітна плата складала 461 грн 13 коп.;\~заборгованість по заробітній платі складала 41 986 грн 21 коп., а саме: за серпень 7 364 грн 95 коп., за вересень 7 665 грн 57 коп., за жовтень 26 955 грн. 69 коп. При звільненні позивача з нею не були проведені остаточні розрахунки, що стало підставою для звернення [PERSON] до суду для захисту свого порушеного права. Згідно копії платіжної відомості від 30.12.2020 для зарахування остаточного розрахунку при звільненні на карткові рахунки співробітників ДП «завод «Електроважмаш», [PERSON] отримала 41\~986 грн 21 коп. (а.с.63). Що підтверджує в письмовій \~ \~ \~ \~ заяві і [PERSON] (а.с.89). Таким чином, повний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведено. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку суд зазначає наступне. Частиною першою 1 статті 117\~КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Пленум Верховного Суду України в п. 20\~Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року N 13\~постановив, що суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. Відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 3 ЦК України\~ загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої\~статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП\~спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~ст.117 КЗпП\~не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене\~ст. 117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем\~до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови). Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, за відсутністю доказів на підтвердження того, що затримка розрахунку сталася не з вини відповідача, суд доходить висновку, що оформивши звільнення позивача [PERSON] та видавши їй трудову книжку, відповідач ДП «Завод «Електроважмаш» свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не здійснив, а тому є підстави як для стягнення заборгованості із заробітної плати, так і для застосування до відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену\~ст.117 КЗпП України. Відповідно до наданої відповідачем довідки середньоденна заробітна плата позивача складала 461 грн 13 коп. В даному випадку, період затримки в проведенні розрахунку складає період з 09.10.2020, наступного дня з моменту звільнення, та по день кінцевого розрахунку з позивачем - 30.12.2020, а саме: жовтень 2020 року 15 робочих днів, листопад 2020 року 21 робочий день, грудень 2020 року 20 робочих днів, а всього 56 днів. Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку на день виплати заборгованості по заробітній платі складає 25\~823 грн 28 коп. (56 х 461 грн 13 коп.) Звертаючись з позовом [PERSON] просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 5\~878 грн. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із врахуванням вище встановленого та принципу співмірності, суд прийшов до висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі зазначеному позивачем, а саме 5\~878 грн. відповідає принципу справедливості добросовісності та розумності й не розцінюється як зловживання позивачем правом. За таких обставин, оцінивши докази надані позивачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в пункті 6\~Постанови №\~13\~від 24.12.1999\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016 року № 12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відс. та військовим збором - 1,5 відсотка у місяці його фактичного нарахування. Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п. «б» п. 176.2 ст.176 Кодексу). Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до\~ст. 141 ЦПК України. Щодо вимог позивача про стягнення на її користь витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 1 частини третьої\~статті 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Суд зазначає, що позивач надала разом з позовною заявою квитанцію від 26.10.2020 про сплату 1\~500 грн за підготовку до суду заяви про стягнення заробітної плати (а.с. 12). На підтвердження отримання правової допомоги, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару ті інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформленні у встановленому законом порядку (квитанція про до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 280/1765/19 від 04.02.2020. Зазначені вище вимоги стосовно предмету доказування щодо стягнення судових витрат на правову допомогу, позивачем не виконані, докази не надані (акт виконаних робіт, договір про надання правничої допомоги тощо), тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Позивачем було сплачено 840 грн 80 коп. судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 840 грн 80 коп. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На підставі викладеного,

Outcome: partial