Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким після збільшення розміру позовних вимог, просила стягнути з нього пеню у зв'язку із простроченням сплати аліментів за період з 1 травня 2012 року по 28 серпня 2014 року, у розмірі 77126 (сімдесят сім тисяч сто двадцять шість) гривень 63 (шістдесят три) копійки, а також судові витрати. Про місце, день та час розгляду справи, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 21 листопада 2014 року позивач і відповідач не з'явились. Позивач подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі та участі її представника, а у випадку неявки відповідача вказала, що наполягає на ухваленні заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив. Представник відповідача подав у день проведення судового засідання заяву, в якій просив перенести слухання справи з причини його виїзду за межі міста Рубіжне. Документи, які могли б це підтвердити додано не було. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідач, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 17 листопада 2014 року о 14 години 15 хвилин (безпосередньо у залі судового засідання 17 листопада 2014 року під розписку, оскільки справа була призначена на цей час за його клопотанням, але відповідач і його представник не з'явились, при цьому причини неявки не повідомили) та 21 листопада 2014 року (шляхом повідомлення його представника під розписку), у вказані судові засідання не з'явився. Заяви про розгляд справи за його відсутністю не подавав і причини неявки не повідомив. А позивач, який не з`явився просив розглянути справу без його участі та наполягав на ухваленні заочного рішення. Тому розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання. У позові, позивач вказувала на те, що на підставі судового рішення відповідач повинен сплачувати їй щомісячно, на утримання дитини [PERSON], аліменти у розмірі ? частини від усіх видів його доходів, починаючи з 10 березня 2011 року. А оскільки у відповідача виникла заборгованість із сплати аліментів з його вини, вона вважає, що має право на стягнення неустойки у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочки за період з 1 травня 2012 року по 28 серпня 2014 року. Що за її розрахунком складає 77126 (сімдесят сім тисяч сто двадцять шість) гривень 63 (шістдесят три) копійки. Відповідач проти задоволення позову заперечував. У письмових запереченнях зазначив, що у період виникнення заборгованості він ніде не працював та будь-яких доходів не мав. А за період несплати аліментів з 01 квітня 2012 року по 01 листопада 2012 року, він вже поніс кримінальне покарання на підставі вироку суду, за яким він зобов'язаний був на протязі 1 року з'являтись до органів кримінально-виконавчої інспекції, що забороняє виїзди за межі України. Також заперечував проти правильності здійсненого позивачем розрахунку на тій підставі, що сплати які були здійснені ним у спірний період, не були враховані позивачем, про що надав довідку державної виконавчої служби. При цьому, звертав увагу суду на неможливість виплати пені у зв'язку із необхідністю сплати аліментів на утримання іншої його дитини: [PERSON]. А оскільки судовим рішенням було зменшено розмір аліментів, які він повинен сплачувати на утримання дитини позивача, з ? частини на 1/6 частину усіх його доходів у зв'язку із зміною його матеріального положення, він не може дозволити собі виплатити пеню, а ця зміна матеріального положення підтверджує й відсутність умислу щодо несплати аліментів за період з 01 квітня 2012 року по 28 серпня 2014 року. Представник відповідача, у судовому засіданні в якому він брав участь, просив суд оцінити довідки-розрахунки надані державною виконавчою службою щодо заборгованості відповідача, з огляду на різні дані щодо боргу останнього. На підтвердження цього надав повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 31 жовтня 2014 року, за якою [PERSON] підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, за період з 02 листопада 2012 року по 17 вересня 2014 року у зв'язку із заборгованістю 9323 (дев`ять тисяч триста двадцять три) гривні 83 (вісімдесят три) копійки. І на цій підставі просив відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 25 березня 2011 року, яке набрало законної сили 05 квітня 2011 року, з [PERSON] на користь [PERSON], присуджено до стягнення на утримання доньки [PERSON] аліменти у розмірі ? частини всіх його доходів, починаючи стягнення з 10 березня 2011 року і до досягнення донькою повноліття (а.с.33). Постановою державного виконавця Кірюшкіною А.В. від 15 квітня 2011 року, на підставі виконавчого листа №2-391 від 25 березня 2011 року виданого за вказаним судовим рішенням, було відкрито виконавче провадження (а.с.51,56-57). Копію вказаної постанови, а також розрахунок щомісячного аліментного зобов'язання [PERSON] отримав 26 квітня 2011 року (а.с.52,53). Вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 18 грудня 2012 року, який набрав законної сили 02 січня 2013 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 164 Кримінального кодексу України, за злісне ухилення від сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] за період з 10 березня 2011 року по 01 листопада 2012 року (а.с.34). Виходячи з даних Рубіжанського міського центру зайнятості, [PERSON], у період з 01 травня 2012 року по 28 серпня 2014 року, не перебував на обліку як такий, що шукає роботу та безробітний (а.с.91). Виходячи з даних Рубіжанської об'єднаної державної податкової інспекції, [PERSON], у період з 01 травня 2012 року по 28 серпня 2014 року, не знаходився на обліку в цій інспекції, як фізична особа - підприємець чи самозайнята особа. Але у січні 2014 року отримав дохід від ПАТ «А-Банк» у розмірі 16 гривень (а.с.93). За період з 10 березня 2011 року по 28 серпня 2014 року, державними виконавцями на безпосередньому виконанні яких знаходився виконавчий лист №2-391 від 25 березня 2011 року, [PERSON] було нараховано до сплати аліментних платежів на суму 27852 гривні 10 копійок, з яких він сплатив 14461 гривню 27 копійок (а.с.131-132). У червні 2014 року, [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом, яким просила стягнути з [PERSON] пеню у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочки, за період з 1 травня 2012 року по 28 серпня 2014 року (а.с.1,81). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини щодо утримання ними як батьками своєї неповнолітньої дитини: [PERSON], в межах яких виник спір щодо права позивача, як одержувача аліментів, на стягнення з відповідача, як їх платника, неустойки (пені) за прострочку їх сплати. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини 2 статті 51 Конституції України та частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з принципом 6 Декларації про права дитини, дитина повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Положення частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України передбачають, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що на підставі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 25 березня 2011 року, яке набрало законної сили 05 квітня 2011 року, [PERSON] зобов'язаний був сплачувати на користь [PERSON], на утримання доньки [PERSON] аліменти у розмірі ? частини всіх його доходів, починаючи з 10 березня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.33). Відповідно до положень частини 4 статті 195 Сімейного кодексу України, за загальним правилом, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем. Згідно пункту 7.5.2. Інструкції про проведення виконавчих дій, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, розмір заборгованості з аліментів визначався державним виконавцем за місцем виконання рішення, виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилося, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості в твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні. Якщо боржник у цей період не працював, то заборгованість визначалась, виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості. Державний виконавець у разі надходження виконавчого документа повинен був підрахувати розмір заборгованості з аліментів і повідомити про нього стягувача і боржника. Судом встановлено, що державний виконавець Кірюшкіна А.В. наведених вимог дотрималась. Оскільки при відкритті виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] аліментів, підрахувала їх розмір виходячи із середньої заробітної плати у місті Рубіжному та повідомила про розмір боржника (а.с.51,56-57). А [PERSON] надав їй підписку про те, що він обізнаний про це (а.с.53). За підрахунками державного виконавця, [PERSON], у період з 1 квітня 2012 року по 28 серпня 2014 року належало сплатити 20075 гривень 10 копійок (а.с.131-132). Судом також встановлено, що у період з 1 квітня 2012 року по 28 серпня 2014 року, [PERSON] свій обов'язок виконував не належним чином, оскільки сплатив тільки 6684 гривні 27 копійок (а.с.131-132). При цьому оцінюючи довідки, які були надані відділом державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції (а.с.5,58-60,70,130-132) на підтвердження стану заборгованості відповідача, суд надає перевагу тим фактичним даним, які вказані у довідках від 21 листопада 2014 року №9928 та 9929 (а.с.130-132), оскільки в них надаються пояснення виконавця, який готував усі раніше подані довідки (а.с.5,58-60,70,130-132), щодо різниці фактичних даних, а суд такі пояснення виконавця приймає через їх обґрунтованість. Як наслідок, доводи відповідача та його представника щодо неможливості використання довідок від 07 травня 2014 року та від 21 серпня 2014 року через їх суперечність, суд вважає доречними. Тому з огляду на фактичні дані які містяться у довідках №9928 та №9929 від 21 листопада 2014 року, суд вважає доведеним той факт, що розмір прострочених [PERSON] аліментних зобов'язань, за період з 01 травня 2012 року по 28 серпня 2014 року (тобто без нарахувань 28 днів серпня 2014 року), склав 12733 гривні 96 копійок (а.с.130-132). Відповідно до положень частини 4 статті 15 Сімейного кодексу України, невиконання або ухилення від виконання сімейного обов'язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Зокрема частиною 1 статті 196 цього кодексу встановлено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Застосовуючи вказану норму права, суд враховує роз'яснення надані Пленумом Верховного Суду України, у пункті 22 постанови від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Зокрема в тій частині, що передбачена статтею 196 Сімейного кодексу відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Судом встановлено, що за період з 01 травня 2012 року по 28 серпня 2014 року, [PERSON] не перебував на обліку як такий, що шукає роботу чи як безробітний; як фізична особа - підприємець чи самозайнята особа (а.с.91,93). У своїх запереченнях відповідач сам наполягає на тому, що в означений період він ніде не працював, та жодних доходів не мав (а.с.69). Разом з цим судом встановлено, що в січні 2014 року [PERSON] отримав від ПАТ «А-Банк» 16 гривень доходу (а.с.93). У період з 01 травня 2012 року по 28 серпня 2014 року майже щомісяця сплачував аліменти на утримання дитини позивача, хоча і в різних розмірах. При цьому, сплачував й аліменти на іншу дитину: доньку [PERSON], однак також в різних розмірах та не щомісячно (а.с.72,100). Наведене, спростовує доводи відповідача про те, що він жодних доходів у спірному періоді не мав. Також суд бере до уваги те що відповідач, як повнолітня, а тому і дієздатна в силу частини 1 статті 34 Цивільного кодексу України фізична особа (оскільки доказів зворотного відповідачем надано не було), мав можливість працевлаштуватись або, у всякому разі, вжити заходів щодо пошуку роботи для сплати аліментів. На здійснення відповідачем таких кроків його повинно було спонукати відповідальне і свідоме ставлення до обов'язку батька з утримання дитини в умовах матеріальної забезпеченості, а також з огляду на рішення суду про стягнення з нього аліментів та вирок суду про визнання його винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 164 КК України (ухилення від сплати аліментів). Однак доказів вжиття відповідачем таких кроків, ним не надано. Також суд враховує, що певний період часу відповідач вважався таким, що має судимість (а.с.34), однак на тому, що ця обставина заважала йому працевлаштуватись або хоча б істотно на це впливала, відповідач не вказав і доказів цьому не надав. Тому суд вважає, що саме внаслідок безвідповідального і несумлінного ставлення відповідачем до обов'язку з утримання своєї доньки: [PERSON], тобто з його вини, у нього і виникла заборгованість по сплаті аліментів за період з 01 травня 2012 року по 28 серпня 2014 року. А тому позивач, як одержувач аліментів, має право на стягнення з відповідача пені. Як вже вказувалось судом, частина 1 статті 196 Сімейного кодексу передбачає, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Тому застосовуючи частину першу статті 196 Сімейного кодексу України до спірних правовідносин, суд враховує висновки Верховного Суду України, які викладені ним у постанові від 11 вересня 2013 року (у справі №6-81цс13). Зокрема в тій частині, що при розгляді спорів про стягнення пені від суми несплачених аліментів, суд повинен: з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів; установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань повинно бути виконане; та з урахуванням установленого обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен прострочений платіж і визначивши її загальну суму. Вирішуючи вказані питання, у першу чергу суд виходить з того, що відповідно до частини 3 статті 77 Сімейного кодексу України, аліменти сплачуються щомісячно. А оскільки за рішенням суду [PERSON] повинен сплачувати аліменти щомісячно, починаючи з 10 березня 2011 року, його зобов'язання з їх сплати повинно виконуватись кожного місяця за поточний місяць до першого числа слідуючого місяця, починаючи з березня 2011 року, до 01 квітня 2011 року, і так далі. На підставі довідки відділу державної виконавчої служби №9929 від 21 листопада 2014 року (а.с.131-132) суд з'ясував, що за період з 01 квітня 2012 року по 28 серпня 2014 року, [PERSON] мав такі розміри несплачених аліментів за кожним місячним платежем: у квітні 2012 року - 167 гривень 48 копійок (оскільки станом на 01 квітня 2012 року він мав переплату у розмірі 492 гривні 52 копійки); у травні, червні, липні, серпні, вересні, жовтні 2012 року - 660 гривень; у листопаді 2012 року - 210 гривень; у грудні 2012 року - 460 гривень; у січні 2013 року - 461 гривня; у лютому 2013 року - 560 гривень; у березні 2013 року - 561 гривня; у квітні 2013 року - 556 гривень; у травні 2013 року - 656 гривень; у червні 2013 року - 756 гривень; у липні 2013 року - 657 гривень; у серпні 2013 року - 56 гривень; у вересні 2013 року - 507 гривень 24 копійки; у жовтні 2013 року - 157 гривень 49 копійок; у грудні 2013 року - 756 гривень; у січні 2014 року - 227 гривень 25 копійок; у лютому, березні та квітні 2014 року - 329 гривень 25 копійок; у травні 2014 року - 527 гривень 25 копійок; у червні 2014 року - 427 гривень 25 копійок; у липні 2014 року - 727 гривень 25 копійок; у серпні 2014 року (за 28 днів) - 656 гривень 87 копійок. Також, з огляду на фактичні дані вказаної довідки судом з'ясовано наступні строки до яких кожне зобов'язання мало бути виконане (сплачено): 167 гривень 48 копійок - до 01 травня 2012 року; 660 гривень - до 01 червня 2012 року; 660 гривень - до 01 липня 2012 року; 660 гривень - до 01 серпня 2012 року; 660 гривень - до 01 вересня 2012 року; 660 гривень - до 01 жовтня 2012 року; 660 гривень - до 01 листопада 2012 року; 210 гривень - до 01 грудня 2012 року; 460 гривень - до 01 січня 2013 року; 461 гривня - до 01 лютого 2013 року; 560 гривень - до 01 березня 2013 року; 561 гривня - до 01 квітня 2013 року; 556 гривень - до 01 травня 2013 року; 656 гривень - до 01 червня 2013 року; 756 гривень - до 01 липня 2013 року; 657 гривень - до 01 серпня 2013 року; 56 гривень - до 01 вересня 2013 року; 507 гривень 24 копійки - до 01 жовтня 2013 року; 157 гривень 49 копійок - до 01 листопада 2014 року; 756 гривень - до 01 січня 2014 року; 227 гривень 25 копійок - до 01 лютого 2014 року; 329 гривень 25 копійок - до 01 березня 2014 року; 329 гривень 25 копійок - до 01 квітня 2014 року; 329 гривень 25 копійок - до 01 травня 2014 року; 527 гривень 25 копійок - до 01 червня 2014 року; 427 гривень 25 копійок - до 01 липня 2014 року; 727 гривень 25 копійок - до 01 серпня 2014 року. Зобов'язання із сплати аліментів за серпень повинно бути виконане відповідачем до 01 вересня 2014 року. Але суд враховує, що позивач просить стягнути пеню за період по 28 серпня 2014 року, а довідка державного виконавця складена станом на 28 серпня 2014 року, і не містить даних про нараховані і сплачені відповідачем аліменти, після зазначеного строку та до дати ухвалення судового рішення. Тому, суд не має об'єктивної можливості визначити розмір нарахованих і несплачених відповідачем аліментів до дня ухвалення судом рішення. З огляду на це, станом на 28 серпня 2014 року (тобто включно) кількість днів прострочки кожного платежу (з огляду на початок підрахунку з першого числа відповідного місяця до якого цей платіж мав бути виконаним, але не був виконаний) складає: 167 гривень 48 копійок - 566 днів (оскільки сплата цієї суми відбулась тільки 18 листопада 2013 року за рахунок переплати); аліменти травня 2012 року у розмірі 660 гривень були частково погашені 18 листопада 2013 року за рахунок переплати, а тому прострочка платежу на суму 476 гривень 52 копійки склала 535 днів, а прострочка аліментів на суму 183 гривні 48 копійок - 819 днів; 660 гривень - 789 днів; 660 гривень - 758 днів; 660 гривень - 727 днів; 660 гривень - 697 днів; 660 гривень - 666 днів; 210 гривень - 636 днів; 460 гривень - 605 днів; 461 гривня - 574 дні; 560 гривень - 546 днів; 561 гривня - 515 днів; 556 гривень - 485 днів; 656 гривень - 454 дні; 756 гривень - 424 дні; 657 гривень - 393 дні; 56 гривень - 362 дні; 507 гривень 24 копійки - 332 дні; 157 гривень 49 копійок - 301 день; 756 гривень - 240 днів; 227 гривень 25 копійок - 209 днів; 329 гривень 25 копійок - 181 день; 329 гривень 25 копійок - 150 днів; 329 гривень 25 копійок - 120 днів; 527 гривень 25 копійок - 89 днів; 427 гривень 25 копійок - 59 днів; 727 гривень 25 копійок - 28 днів. Використовуючи встановлені судом дані та наступну формулу: «Пеня = НП (несплачений щомісячний платіж) помножити на 1 (розмір пені), помножити на КДП (кількість днів прострочки), та поділити на 100», суд отримав такі суми пені за прострочку кожного аліментного платежу: за квітень 2012 року - 947 гривень 94 копійки; за травень 2012 року - 4052 гривні 08 копійок; за червень 2012 року - 5207 гривень 40 копійок; за липень 2012 року - 5002 гривні 80 копійок; за серпень 2012 року - 4798 гривень 20 копійок; за вересень 2012 року - 4600 гривень 20 копійок; за жовтень 2012 року - 4395 гривень 60 копійок; за листопад 2012 року - 1335 гривень 60 копійок; за грудень 2012 року - 2783 гривень; за січень 2013 року - 2646 гривень 14 копійок; за лютий 2013 року - 3057 гривень 60 копійок; за березень 2013 року - 2889 гривень 15 копійок; за квітень 2013 року - 2696 гривень 60 копійок; за травень 2013 року - 2978 гривень 24 копійок; за червень 2013 року - 3205 гривень 44 копійок; за липень 2013 року - 2582 гривні 1 копійка; за серпень 2013 року - 202 гривні 72 копійки; за вересень 2013 року - 1684 гривні 04 копійки; за жовтень 2013 року - 474 гривні 04 копійки; за грудень 2013 року - 1814 гривень 49 копійок; за січень 2014 року - 474 гривні 95 копійок; за лютий 2014 року - 595 гривень 94 копійки; за березень 2014 року - 493 гривні 88 копійок; за квітень 2014 року - 393 гривні 10 копійок; за травень 2014 року - 469 гривень 25 копійок; за червень 2014 року - 252 гривні 08 копійок; за липень 2014 року - 203 гривні 63 копійки. Таким чином, шляхом складання отриманих результатів (тобто кожної суми пені за кожне окремо взяте прострочене аліментне зобов'язання), загальна сума пені за період прострочки виконання аліментних зобов'язань з 01 травня 2012 року по 28 серпня 2014 року складає 60238 (шістдесят тисяч двісті тридцять вісім) гривень 03 (три копійки), а не 77126 гривень 63 копійки, як розрахував позивач. Помилковість здійсненого позивачем розрахунку пояснюється тим, що визначаючи розмір невиконаного відповідачем аліментного зобов'язання у квітні 2012 року, позивач не врахував наявну переплату у розмірі 492 гривні 52 копійки, що зменшило його зобов'язання квітня 2012 року. Використання ж позивачем положень пункту 2 частини 1 статті 534 Цивільного кодексу України, при розподілі сплачених відповідачем грошових коштів у період з 10 березня 2011 року по березень 2012 року (а.с.110), є помилковим. Оскільки вказана норма могла бути застосована тільки якщо на користь кредитора вже було б присуджено неустойку за прострочення сплати аліментних зобов'язань, і вона існувала поряд з вимогою про стягнення боргу. Однак за вказаний період, така неустойка у порядку статті 196 Сімейного кодексу України не була присуджена до стягнення судом. Також позивач здійснював розрахунок пені з огляду на дані про заборгованість відповідача, що вказані у довідці виконавчої служби від 21 серпня 2014 року №7587 (а.с.59,60), яка не містила усіх сплачених відповідачем грошових коштів. А дані про нараховані аліменти за 2014 рік не містили перерахунку (а.с.130). Що стосується доводів представника відповідача з приводу необхідності відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені за їх необґрунтованістю, на підставі даних повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, суд виходить з наступного. У вказаному повідомленні від 31 жовтня 2014 року, міститься інформація про те, що [PERSON] за період з 02 листопада 2012 року по 17 вересня 2014 року, має заборгованість по аліментах у розмірі 9323 гривні 83 копійки (а.с.129). Але вимоги позивача ґрунтуються на наявності у відповідача заборгованості за інший період, це по-перше. А по-друге, представник відповідача не доводить яким чином, наданий ним документ може свідчити про необґрунтованість вимог позивача. Тому суд вважає доводи представника відповідача, з використанням вказаного повідомлення помилковими. Даючи оцінку доводам відповідача щодо неможливості виплати ним пені через майновий і сімейний стан, суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини другої статті 196 Сімейного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Суд бере до уваги те, що відповідач має двох неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON], на утримання яких сплачує аліменти на підставі рішення суду (а.с.3,75). А сам відповідач має зареєстроване та фактичне місце проживання у матері (а.с.69,76-79). Також суд не може залишити поза своєї уваги те, що 18 вересня 2014 року, на підставі рішення апеляційного суду Харківської області, частково набрало законної сили рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 29 квітня 2014 року. Яким, у тому числі через майновий і сімейний стан відповідача, суд зменшив розмір аліментів, присуджених на утримання доньок відповідача: [PERSON] і [PERSON], з ? частки усіх його доходів на 1/6 частку на кожну дитину, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину (а.с.73-74,115-116). Поряд з цим суд враховує, що згідно частини 8 і 9 статті 7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, але у той же час з урахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності. З урахуванням викладеного, суд зважує на те, що розмір прострочених аліментних зобов'язань, за заявлений позивачем період, складає 12733 гривні 96 копійок (а.с.131-132), а розмір встановленої судом пені: 60238 гривень 03 копійки. З точки зору такої засади сімейних відносин як справедливість, оскільки вказана заборгованість виникла з вини відповідача через недобросовісне ставлення до виконання ним свого обов'язку з матеріального утримання дитини, інтереси останньої вимагають стягнення з відповідача пені. Але така засада як розумність, з огляду на те що розмір пені значно перевищує розмір боргу, вимагає зваженого підходу до визначення судом остаточного розміру пені, який належить стягнути. Тому для того щоб стягнення неустойки не перетворилось із засобу розумного стимулювання платника аліментів до їх сплати, на несправедливо непомірний тягар, на думку суду, з урахуванням майнового і сімейного стану відповідача, пеню слід присудити до стягнення на користь позивача, але зменшивши її розмір до рівня заборгованості, тобто до 12733 гривень 96 копійок. За таких обставин, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню у розмірі 12733 гривні 96 копійок. Розподіл судових витрат відповідно до частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на майновий стан відповідача, суд на підставі статті 8 Закону України «Про судовий збір», вирішив не проводити.

Outcome: partial