Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з зазначеним позовом (т.1 а.с. 3-7), який під час судового розгляду був неодноразово уточнений (т.1 а.с. 78-82, 198-205, 218, 219, 233-240, т.2 а.с. 154). В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, в редакції заяви від 16.12.2013 р. (т.1 а.с. 233-240) за винятком вимоги, викладеної у п. 7, яка залишена ухвалою суду без розгляду на підставі заяви сторони позивача (т.2 а.с. 154, 243-244). Згідно вказаної позовної заяви [PERSON] просить: - 1) поновити строк на звернення до суду; - 2) встановити факт користування [PERSON] дачним будинком [ADDRESS] з 2004 р. по теперішній час; - 3) визнати [PERSON] власником будинку; - 4) встановити факт того, що кошти у розмірі 585412 грн. згідно із умовами п. 2 договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 14.07.2008 р., зареєстрованим у реєстрі за № 1425, не були передані покупцем [PERSON] представнику продавця [PERSON] - 5) визнати правочин з приводу укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке складається з дачного будинку [ADDRESS], що був укладений між продавцем [PERSON], що був підписаний представником [PERSON], і покупцем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 14.07.2008 р., зареєстрований у реєстрі за № 1425, - недійсним; - 6) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування збитків у сумі 175623 грн. 60 коп. та компенсацію моральної шкоди у розмірі 5000 грн. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом (т.1 а.с. 91-95), в якому просить: - 1) визнати недійсною довіреність, видану [PERSON] [PERSON] та посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 29.12.2007 р. за реєстраційним номером 15340; - 2) визнати недійсним договір купівлі-продажу дачного будинку [ADDRESS], укладений 14.07.2008 р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 1425; - 3) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1268824 грн. подвійного розміру збитків, завданих правочином, укладеним під впливом обману з боку представника продавця [PERSON] Позивач та її представник [PERSON], підтримуючи п.п. 1-6 позову від 16.12.2013 р. (т. 1 а.с. 233-240) та заперечуючи проти зустрічного позову [PERSON] (т. 1 а.с. 91-95), посилалися у виступах в судовому засіданні та в письмових поясненнях (т.1 а.с. 142-145) на ті обставини, що спірний будинок належав [PERSON] (був побудований за її кошти на земельних ділянках дачного товариства «Клуб рибалок -аматорів», членом якого вона є), що у зв'язку з загрозою відібрання цієї нерухомості [PERSON] прийняла заходи щодо узаконення цієї нерухомості на ім'я [PERSON] і в подальшому уклала оспорюваний правочин як представник [PERSON] з [PERSON], однак покупець та її син не сплатили кошти, зазначені у договорі від 14.07.2008 р., а оплатили тільки нотаріальні послуги в сумі 49 000 грн., зобов'язавшись сплатити гроші за будинок пізніше або переоформити будинок на неї, але це не зробили, тоді як рішенням суду апеляційної інстанції від 16.05.2011 р. було скасоване рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26.11.2007 р. та відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] не визнали позовні вимоги [PERSON], підтримали зустрічний позов [PERSON], посилаючись в письмових поясненнях (т. 2 а.с. 16-21, 61-63) та у виступах в суді на ті обставини, що перед підписанням договору 14.07.2008 р. [PERSON] одержала гроші за будинок у сумі 585412 грн. (що засвідчено підписом у договорі); що [PERSON] не звільнила будинок, посилаючись на необхідність пошуку іншого житла, а з 2009 р. почала подавати скарги до органів міліції та прокуратури і відмовилась передати будинок; що [PERSON] здійснила обман покупця, підтвердивши право власності [PERSON], якій фактично будинок не належав, та діючи на підставі довіреності, яка є недійсною, та з урахуванням незаконності виникнення права власності на предмет договору, що підтверджено рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.05.2011 р. За згодою відповідача [PERSON] вона була опитана у якості свідка та пояснила, що наполягає на тому, що кошти за будинок були передані її сином [PERSON] до укладання договору 14.07.2008 р. у нотаріуса, що інші свідчення вона і син дали працівникам міліції під тиском, а ознайомившись з поясненнями від 24.12.2010 р. додатково пояснила, що не давала таких пояснень та не підписувала їх. Відповідач [PERSON] подала письмові пояснення (т. 1 а.с. 192-194) та клопотання про продовження розгляду справи у її відсутності (т. 2 а.с. 235). Із вказаних пояснень та виступу [PERSON] в судовому засіданні 20.02.2014 р. слідує, що вона не визнає позовні вимоги [PERSON], [PERSON], що за проханням [PERSON] вона оформила належний [PERSON] дачний будинок на своє ім'я, а потім передала всі документи [PERSON] разом з довіреністю, а про виникнення спору їй стало відомо після викликів до органів міліції і до апеляційного суду, що до цього їй не було відомо про укладення договору купівлі-продажу будинку, т.я. з грудня 2007 р. вона з [PERSON] не спілкувалась. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] до суду не з'явилась, надавши клопотання про розгляд справи у її відсутності та письмові пояснення (т.1 а.с. 66, т. 2 а.с. 151,177,185,208). Із зазначених пояснень слідує, що дійсно 14.07.2008 р. вона посвідчила договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] з участю представника продавця [PERSON]; що при посвідченні договору вона виконала всі необхідні дії, передбачені законодавством, що регулюють правила вчинення нотаріальних дій; що були відсутні сумніви стосовно дійсних намірів сторін; що розрахунок між сторонами проходили без її присутності; що на її запитання покупець та її син відповіли, що передали представнику продавця [PERSON] 585412 грн., а [PERSON] не заперечила щодо отримання грошей і своїм підписом у договорі підтвердила відсутність претензій. Представник третьої особи - громадської організації «Дачне товариство «Клуб рибалок-аматорів» до суду не з'явився, надавши клопотання про розгляд справи у його відсутності та письмові пояснення (т. 1 а.с. 87-88, 89). Із вказаних пояснень вбачається, що [PERSON] є членом цієї організації з 2002 р., що станом на 2006 р. вона закінчила будувати будинок за адресою: [ADDRESS], в якому проживає до цього часу, що на протязі останніх двох років [PERSON] реконструювала будинок, зробила в ньому капітальний ремонт; що зі слів [PERSON] відомо, що вона боялась втрати свого нерухомого майна із-за дій кримінального угрупування, а тому оформила будинок на [PERSON], а потім по довіреності переоформила формально (без отримання грошей) будинок на [PERSON]; що сім'я [PERSON] не переоформляє будинок на [PERSON] за спільною домовленістю із-за спору по відшкодуванню витрат на нотаріальне оформлення угоди. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], з'ясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючі факти та відповідні правовідносини. Копії свідоцтв (а.с. 10-11 т. 1) та довідки (а.с. 27, 133 т. 1) підтверджують, що [PERSON] є членом громадської організації «Дачне товариство «Клуб рибалок-аматорів» і з 2006 р. проживає [ADDRESS]. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26.11.2007 р. по справі № 2-2603/2007 р. було задоволено позов [PERSON], яка в подальшому змінила прізвище на [PERSON], до Іллічівської міської ради Одеської області та визнано за нею право власності на нерухоме майно - триповерховий дачний будинок загальною площею 186,2 кв.м, який розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28-31 т. 1). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.05.2011 р. було задоволено апеляційну скаргу прокурора м. Іллічівська Одеської області в інтересах територіальної громади м. Іллічівська в особі Іллічівської міської ради та скасовано вищезазначене рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26.11.2007 р., у задоволенні позову відмовлено (а.с. 32-35 т. 1). Судом апеляційної інстанції було встановлено, що спірний будинок до експлуатації не приймався, земельна ділянка під його будівництво в установленому законом порядку не надавалась, документи, які б підтверджували ці обставини суду не надані, що в матеріалах справи відсутня узгоджена проектна документація на проведення будівництва будинку та дозвіл на його здійснення (а.с. 34 т.1). Суд звертає увагу на те, що і при розгляді даної справи вищеперелічені докази не були подані сторонами. Учасники судового розгляду визнали, що спірний будинок є самочинним будівництвом в зв'язку з скасуванням рішення суду від 26.11.2007 р. та відповідно до вимог діючого законодавства, в т.ч. ст. ст. 331, 376 ЦК України, ст. ст. 26, 31, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», ст. ст. 23, 24 Закону України «Про планування і забудову територій». [PERSON] заявила вимогу щодо визнання за нею права власності на спірний будинок (п. 3 позову - а.с. 239 т. 1), однак докази у підтвердження дотримання вимог вищеперелічених норм законодавства та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №923 від 08.10.2008 р., не надала. За таких обставин вказана вимога не підлягає задоволенню. При цьому суд звертає увагу на те, що це право власності підлягає державній реєстрації після прийняття будинку до експлуатації у передбаченому законом порядку. 14.07.2008 р. було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1425 (а.с. 8-9, 14 т. 1). Із вказаного договору слідує, що [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності від 29.12.2007 р., та [PERSON] уклали договір, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила дачний будинок [ADDRESS], який складається з одного трьохповерхового дачного будинку загальною площею 186,2 кв. м, фактично розташованого на земельній ділянці розміром 103 кв. м. Із п. 1 цього договору слідує, що зазначений будинок належав продавцю на праві приватної власності на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26.11.2007 р. по справі №2-2603/2007 р. Згідно п. 2 договору продаж здійснено за 585412 грн., які представник продавця одержав від покупців повністю до підписання цього договору. Відповідно до п. 5 договору всі витрати за посвідчення цього договору повинен був сплатити покупець. Згідно п. 7 договору право власності у покупця на дачний будинок виникає з моменту державної реєстрації договору в установленому законом порядку. Копія реєстраційного посвідчення та техпаспорту на а.с. 13, 15-23 т. 1 підтверджує, що спірний будинок був зареєстрований у КП «Бюро технічної інвентаризації» Іллічівської міської ради за [PERSON] 18.07.2008 р. на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.2008 р. Сторони визнали, що [PERSON] до спірного будинку не вселялась і що після 14.07.2008 р. цим будинком продовжує користуватись [PERSON] Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним; правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України: природа правочину, права та обов'язки сторін, такі властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Із п. 20 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину; що на відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину; наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману; що обман щодо мотивів правочину не має істотного значення і що норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Відповідно до ст.ст. 218-220 ЦК України, п.п. 12, 13 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України ціна та інші істотні умови угоди, що укладається в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановлені на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь; що не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину; що випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937 та ч. 2 ст. 949 - стосовно договору зберігання). [PERSON] посилалась на те, що [PERSON] після її вимоги про виплату грошей за будинок визнала, що не мала наміру купувати будинок, в чому полягав обман з її боку. [PERSON], заявляючи зустрічні вимоги, посилалась на те, що [PERSON] на час укладання оспорюваного правочину була обізнана щодо незаконності виникнення права власності на будинок у [PERSON], що згідно ст. 658 ЦК України [PERSON] не мала повноважень продавати це майно та надавати довіреність [PERSON], однак навмисно ввела другу сторону правочину в оману щодо цих обставин. Суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] не довели факти обману, в зв'язку з чим відсутні підстави для застосування положень, встановлених ст. 230 ЦК України. У обґрунтування позовної вимоги про визнання договору недійсним [PERSON] також посилалась на рішення апеляційного суду Одеської області від 16.05.2011 р. з прийняттям якого спірний будинок отримав попередній правовий статус самочинного будівництва та припинено дію правовстановлюючих документів, які були видані на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26.11.2007 р., яке скасовано у апеляційному порядку. Із змісту ч.ч. 1, 2 ст. 331 та ч. 1 ст. 182 ЦК України, п.8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. №. 7/5 (зі змінами і доповненнями станом на 22.01.2009 р.), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності; що до виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва. Суд звертає увагу на те, що на цей час відсутня реєстрація права власності на спірний будинок як за [PERSON], так і за [PERSON], що спірний будинок зареєстрований за [PERSON] на підставі оспорюваного правочину, під час укладення якого діяли правовстановлюючі документи, оформлені на підставі рішення суду від 26.11.2007 р. Із ч. 3 ст. 331 ЦК України слідує, що до виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва. Однак ні позивач [PERSON], ні відповідачі не зазначили (не поіменували) ці матеріали чи обладнання станом на час укладення договору, на час розгляду справи. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд приходить до висновку, що були не додержані вимоги ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України при вчиненні оспорюваного правочину, а тому згідно ст. 215 УК України він може бути визнаний недійсним. Статтею 216 ЦК України встановлені правові наслідки недійсності правочину, в т.ч. і ті, що кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Крім того, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні завдано збитків та моральної шкоди вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч. 2 ст. 216 ЦК України). Сторони визнали, що спірний будинок не був переданий [PERSON], що у договорі 14.07.2008 р. не було встановлено строк виконання обов'язку передати будинок. Згідно ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідач [PERSON] не довела факт пред'явлення вимоги щодо передання будинку у передбаченому законом порядку, визнала , що позов про її вселення, виселення [PERSON], [PERSON] не був заявлений. Сторони визнали, що були оплачені [PERSON] при укладенні 14.07.2008 р. договору нотаріальні послуги у розмірі 49000 грн. і що ці кошти є збитками [PERSON], понесеними із-за дій [PERSON] Відносно факту непередачі грошей за будинок суд погоджується з доводами [PERSON], т.я. [PERSON] визнала цей факт під час опитування працівниками міліції 24.12.2010 р. (відмовний матеріал Іллічівського МВ ГУМВС України в Одеській області за заявою [PERSON] за №3534/10). При розгляді цивільної справи [PERSON] не надала докази у підтвердження її доводів щодо неправомірності дій працівників міліції, які відібрали у неї це пояснення. Суд також бере до уваги і пояснення інших осіб, які долучені до вказаних матеріалів, і співпадали з поясненнями [PERSON] та [PERSON] Крім того, аналогічні пояснення в судовому засіданні дали свідки [PERSON], [PERSON] Суд критично оцінює покази свідка [PERSON], який є сином відповідача, тобто заінтересованою особою, який змінив позицію, викладену у грудні 2010 р. (відмовний матеріал за №3534/10) станом на грудень 2013 р. після відкриття кримінального провадження за заявою потерпілої [PERSON] (а.с. 223, 224 т. 1, а.с. 14, 202-206 т. 2). Органом досудового розслідування внесена до ЄРДР 07.11.2013 р. слідуюча фабула: 14.07.2008 р. відносно [PERSON] вчинено шахрайські дії з боку [PERSON] і [PERSON], які шляхом обману отримали у власність при укладанні договору купівлі-продажу будинок. На час розгляду цивільної справи кримінальне провадження продовжує перебувати у стадії досудового розслідування, а тому суд вважає, що ці попередні висновки органу досудового розслідування не мають правового значення для вирішення спору, як і докази на а.с. 8-13, 64-68 т. 2 щодо подій про скоєння відносно [PERSON] злочину у 2004 р. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про задоволення частково позовних вимог, викладених [PERSON] у п.п. 5, 6 заяви на а.с. 239 т. 1, а саме: визнання правочину недійсним на підставі рішення суду від 16.05.2011 р., про задоволення частково зустрічного позову [PERSON] в частині визнання правочину недійсним та стягнення збитків у розмірі 49000 грн. (п. п. 2, 3 заяви на а.с. 95 т. 1). Достатніх правових підстав для задоволення інших позовних вимог суд не вбачає. Сторони не довели наявність моральної шкоди. Довіреність від 29.12.2007 р. (а.с. 2 т. 2) припинила свою дію, на час її чинності відповідала вимогам ст. ст. 237, 244, 245 ЦК України, і на підставі ст. 230 ЦК України не може бути визнана недійсною. Крім того, відсутні підстави для поновлення строку звернення до суду, т.я. за думкою суду повинні бути застосовані норми, встановлені ст. 257 та ч. 3 ст. 258 ЦК України, з початком перебігу позовної давності з дати винесення рішення апеляційної інстанції 16.05.2011 р. (а.с. 32-35 т. 1). Сторони не подавали заяви про застосування позовної давності у порядку, визначеному ч.ч. 3,4 ст. 267 та ст. 261 ЦК України, а тому відсутні підстави для застосування ч. 5 ст. 267 ЦК України і визнання причин пропущення позовної давності поважними з поновленням вказаного строку. Не підлягають встановленню факти, вказані у позовних вимогах [PERSON] з урахуванням положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 256 ЦПК України.

Outcome: partial