Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], та просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS], загальною пл. 50, 9 кв. м., житловою пл. 27, 3 кв. м. Позивачка обґрунтовує вимоги тим, що вона разом з [PERSON] з 2007 року та після його смерті в 2015 році відкрито володіла та користувалася квартирою №23 по пр-ту Шевченка, 10/6 в м. Одесі, оплачувала житлово-комунальні послуги, підтримувала квартиру у належному технічному стані, та доглядала за [PERSON] Позивачка та її представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Позивачка додатково пояснила що вона мешкала у сусідньому з покійним [PERSON] будинку. Останній мешкав з батьком, однак після його смерті у 2005 році залишився жити один. Відповідачка [PERSON]- дружина покійного брата [PERSON]С, з синами, десь через місяць, після смерті батька побили і вигнали [PERSON] з квартири. Вивезли все майно, змінили замок та через деякий час вивезли його за межі міста [PERSON], де вона з сусідами його знайшли, зламали замок, вселили [PERSON]С назад в спірну квартиру. Його було дуже шкода, бо він був психічно хворим та безпорадним. Вона, [PERSON]В, мешкала разом з [PERSON] у спірній квартирі, у всьому йому допомагала, сплачувала комунальні послуги. Коли [PERSON]С, захворів на туберкульоз, вона, позивачка, положила його в туберкульозний диспансер в окрему палату, яку оплачувала та купувала ліки. Після смерті займалася організацією похорону [PERSON]С, та несла всі витрати повязані з цим. Позивачка вважає свої позовні вимоги обґрунтованими і справедливими. Представники відповідачки [PERSON], у судовому засіданні заперечували проти задоволення вищевказаних вимог, оскільки [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадкування за законом № 2-538 від 14 червня 2005 року, набула право власності на квартиру № 23 по пр-т. Шевченка, 10/6 в м. Одесі після смерті свого чоловіка - [PERSON] Представники [PERSON], у судовому засіданні зазначили що вона на протязі 10 років не мешкала в спірній квартирі, оскільки їй перешкоджала [PERSON]В, що підтверджується рішеннями Приморського районного суду м.Одеси від 09 березня 2011 року та від 06 липня 2016 року, які набрали чинності. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2016 року за заявою [PERSON] вказане рішення було скасоване. Дослідивши матеріали цивільної справи вислухавши думки сторін, свідків, оцінивши докази у їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON]Я був власником двокімнатної квартири №23, по пр-ту Шевченка, 10/6 у м. Одесі, у якій він проживав разом зі своїм сином [PERSON] Останній був інвалідом дитинства що підтверджується довідкою Одеської психіатричної спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії № 010810. Під час свого життя [PERSON], батько [PERSON], подарував зазначену квартиру своєму сину [PERSON]С про що свідчить договір дарування № 5308 від 07.08.2002 році. [PERSON] проживав окремо зі своєю дружиною [PERSON] відповідачкою по справі та дітьми. 11 листопада 2004 року [PERSON] помер. Згодом, 04 травня 2005 року помер батько - [PERSON] що підтверджується довідкою про смерть від 05.09.2005 року. Після смерті батька [PERSON]С у вказаній квартирі залишився проживати один. Відповідачка, [PERSON], після смерті свого чоловіка [PERSON]С на підставі свідоцтва від 14.06.2005 року про право на спадкування за законом набула права власності на вищевказану квартиру. Десь через місяць після смерті свекра - [PERSON] відповідачка, разом зі своїми дітьми побили [PERSON] та вигнали його з спірної квартири, змінили замок, вивезли все майно, особисті речі [PERSON], кухонні прилади. [PERSON] ночував по підїздам, підвалам, та через деякий час відповідачка вивезла його в напіврозвалене приміщення під [PERSON], де і знайшли його сусіди, в тому числі і [PERSON] У спірній квартирі ніхто не мешкав. Сусіди зламали замок та вселили [PERSON] Спірна квартира знаходилась в занедбаному стані про що свідчать фотознімки що містяться в матеріалах справи. Сусіди, в тому числі і [PERSON] допомагали [PERSON] з речами, побутовими предметами, продуктами. [PERSON] оплачувала комунальні послуги, привела квартиру в житловий стан та постійно опікувалась [PERSON] Пенсія у [PERSON], на той час, складала 500 грн., згодом збільшилась до 900 грн. Перед смертю [PERSON]С захворів на туберкульоз. Проходив лікування у туберкульозному диспансері, де його доглядала [PERSON]В, оплачувала лікування та знаходження в окремій палаті . На протязі більше 10 років [PERSON], ніяким чином не допомагала [PERSON], не опікувалась ним, не провідувала. Ці обставини не заперечували у судовому засіданні представники відповідачки. 27 травня 2015 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. У судовому засіданні встановлено, що витрати на поховання несла [PERSON] Заперечень з цього приводу представники відповідачки у судовому засіданні не висловлювали. Окрім того, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON]Є, та [PERSON], які надали аналогічні пояснення зазначили, що [PERSON], як і вони, мешкали по сусідству з [PERSON], який був власником двокімнатної квартири [ADDRESS]. У нього були два сина [PERSON] та [PERSON],-який був психічно хворим, та потребував сторонньої допомоги в побуті. При житті [PERSON] подарував квартиру сину - [PERSON], який із сімєю мешкав окремо, з метою догляду за хворим братом після своєї, [PERSON], смерті. Однак, [PERSON] помер до смерті батька. Але батько, зазначили свідки, не змінив свого рішення щодо квартири, сподівався, що саме невістка [PERSON], буде в подальшому піклуватися за хворим сином. Як зазначили у судовому засіданні свідки, після смерті [PERSON] десь через місяць, півтора дружина брата [PERSON], разом з синами побили [PERSON], вигнали з квартири, змінили замок, вивезли все майно, навіть його особисті речі. Він ходив в синяках, бомжував, ночував в підїздах і підвалах, а через декілька місяців зник. Вони, свідки, та інші сусіди, в тому числі і [PERSON] знайшли [PERSON] під [PERSON] в напіврозваленому приміщенні, привезли його назад в [PERSON], зламали замок, вселили в квартиру та допомогли йому речами, побутовими приборами, привели квартиру у відносно житловий стан. Зі слів свідків, їм було шкода [PERSON], він страждав психічною хворобою з дитинства, сам себе обходити не міг, допомагати йому окрім сусідів не було кому, тому частіше за всіх у нього знаходилась і допомагала [PERSON], кормила його, прала, прибирала, оплачувала комунальні послуги. А коли [PERSON] захворів туберкульозом положила його в туберкульозний диспансер в окрему палату яку оплачувала, купляла ліки. Коли він помер займалась організацією похорону, влаштовувала поминки. Свідки також додали що, за всі ці роки [PERSON] жодного разу не провідувала безпорадного [PERSON] навіть на похороні не була присутня. Вважають, що [PERSON] повинна дістатись спірна квартира. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність фактів повідомлених свідками, та бере їх до уваги. У той же час свідок [PERSON] зазначив що [PERSON] мешкала разом з [PERSON] в спірній квартирі с 2005 року до його смерті, тобто до 2015 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила що [PERSON] мешкала зі своїм чоловіком за адресою пр-т. Шевченка, 10/8 кв.1 в м.Одесі. Однак багато часу приділяла та допомагала [PERSON] Із заяви відповідачки про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 серпня 2016 року суду стало відомо про існування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 березня 2011 року за яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON]В задоволено, та вселено [PERSON] в спірну квартиру та рішення Приморського районного суду м. Одеса від 06 липня 2016 року яким було частково задоволено позовні вимоги [PERSON], зобовязано [PERSON] не перешкоджати [PERSON] в здійсненні прав власності на квартиру [ADDRESS] ; виселено [PERSON] із спірної квартири. Рішення у цих частинах набрали чинності Про існування даних рішень не було відомо суду під час постановлення заочного рішення від 10 серпня 2016 року, у звязку з чим вони не були враховані . Відповідно до ч. 3. ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав». При вирішенні спорів повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке : володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна ; володіння визначається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Згідно з ч.1 ст. 344 ЦК визнання добросовісності як умова набуття права власності за набувальною давністю необхідне лише на момент заволодіння чужим майном і не є необхідним протягом усього строку давнісного володіння. Ще у римському праві було закріплено правило, відповідно до якого втрата доброї совісті не шкодить набуттю за давністю. Тобто, якщо особа, добросовісно заволодівши нерухомим майном, у подальшому дізнається про незаконність свого володіння, вона не може вважатися такою, що недобросовісно заволоділа майном і не може бути позбавлена можливості на майно за набувальною давністю. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини щодо безперервного володіння позивачкою квартирою № 23 по пр-ту Шевченко 10/6 у м.Одеса протягом 10 років, що суперечить вимогам ст. 344 ЦК України, та дає підстави суду відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed