Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, вказавши, що 26.08.2014 року між нею та АТ «КБ «ПриватБанк» був укладений договір банківського вкладу, за яким [PERSON] розмістила на депозитному рахунку грошові кошти на визначений договором строк за умови нарахування та сплати процентів. В установленим договором строк грошовий вклад повернутий не був, внаслідок чого сума грошових коштів за договором була стягнута рішенням суду. Оскільки внаслідок невиконання банком зобов?язань з повернення грошового вкладу позивач не отримала вчасно грошові кошти, просила стягнути з відповідача на користь [PERSON] втрати від інфляції у розмірі 69299,10 гривень, три відсотки річних у розмірі 29242,14 гривень та пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сумі 3238400,69 гривень. Ухвалою суду від 03 вересня 2020 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідачем було надано відзив на позовну заяву відповідно до якого АТ «КБ «ПриватБанк» просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, при вирішення спору врахувати розрахунки, які надані представником відповідача, врахувати неспіврозмірність нарахованої позивачем пені із сумою вкладу та застосувати ст. 551 ЦК України Позивачем було надано відповідь на відзив відповідно до якого просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Ухвалою суду від 08 жовтня 2020 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання учасники справи не з?явились, представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, відповідачем аналогічного змісту клопотання заявлено у тексті відзиву на позовну заяву. Суд, всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. При дослідженні письмових доказів, наявних в матеріалах справи, судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2019 року по справі 336/7577/17 задоволено позов [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення банківського вкладу за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070233472600 від 26.08.2014 року на загальну суму 444225,06 гривень. Відповідно до зазначеного рішення між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» укладений договір банківського вкладу строком на 3 місяці з автоматичною пролонгацією, на підставі якого позивачкою було відкрито рахунок та перераховано кошти. Станом на 28.07.2017 року на рахунку останньої знаходилось 444225,06 гривень. 10.11.2017 року представником [PERSON] за довіреністю до ПАТ «КБ «ПриватБанк» направлено вимогу про повернення банківського вкладу, однак, кошти повернуті не були. Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 квітня 2019 року вище вказане рішення залишено без змін. Дане рішення виконано 7 лютого 2020 року. Зазначений факт визнаються сторонами, а тому на підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказуванню не підлягає. Депозитні грошові кошти та нараховані відсотки за користування депозитом є власністю позивача. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 509 ч. 1 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, проценти, визначені ст. 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку, зокрема у вигляді сплати трьох процентів річних від простроченої суми. За положеннями п. 3.1. договору № SAMDNWFD0070233472600 від 26.08.2014 року, дія договору припиняється після виплати усієї суми вкладу разом із процентами, належними відповідно до умов договору. В абзаці 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Також ст. 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається. Обмеження можливі тільки за рішенням суду або у випадках, установлених законом. В силу ч. 2 ст. 1066 ЦК України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. А відтак, суд зазначає, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення з 28.11.2017 року (дата спливу семиденного строку від дня отримання вимоги про повернення вкладу) по 06.02.2020 року (день фактичного повернення коштів), а також три проценти річних від простроченої суми. Перевіряючи правильність наданого представником позивача розрахунку, суд погоджується із сумою нарахованих останнім трьох відсотків річних, що становить 29242,14 гривень, які підлягають стягненню на користь позивачки з відповідача. Щодо розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції, то її розмір, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 69299,10 гривень ( 444225,06 гривень сума боргу за договором. Індекс інфляції з грудня 2017р. по січень 2020р 1,156. (444225,06 *1,156) -444225,06 = 69299,10 гривень) (а.с.2). Правильність розрахунків позивача відповідачем не оспорювалась. Відносно стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] пені суд виходить з наступного. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 28 вересня 2016 року у справі 6-1699цс16. За положеннями ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Представником позивача здійснено розрахунок пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення та за період з 28.11.2017 року по 06.02.2020 року та її розмір становить 3238400,69 гривень (а.с.2). Відповідачем правильність розрахунку позивача не оспорювалась. Щодо вимоги відповідача про застосування положень ст. 551 ЦК України та відповідного зменшення розміру пені, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідачем не наведено будь-яких обставин. які б мали істотне значення та слугували б передумовою для зменшення розміру неустойки. Так, [PERSON] заяву про розірвання договору та повернення коштів подано ще у 2017 році, згодом позивач звернулась до суду, натомість лише у 2020 році банком були повернуті кошти, будь-яких належних причин для зволікання у повернені коштів відповідачем не зазначено, тож підстав для застосування положень ст. 551 ч. 3 ЦК України суд не вбачає. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved