Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод користування земельною ділянкою, в якому просить суд відновити її порушене право приватної власності на земельну ділянку 0,0006 га та встановити межу між земельними ділянками, що по [ADDRESS] з відповідачем, відповідно до земельних документів, зобов`язати відповідача повернути їй 0,0006 га землі, якою вона незаконно заволоділа, знести частину будівлі, побудованої на її земельній ділянці, усунувши таким чином перешкоду в користуванні її земельною ділянкою, стягнути на їх користь матеріальну шкоду в сумі 5542,8 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона є власником нежитлового приміщення першого поверху в [ADDRESS] . 09 червня 2004 року рішенням Рівненської міської ради №894 її було надано в оренду на 49 років земельну ділянку для обслуговування адміністративного приміщення площею 43 м.кв., що розташована за адресою [ADDRESS] Відповідач [PERSON] подала суду заперечення проти позову, в яких просила у позові відмовити посилаючись на те, що право власності на земельну ділянку позивача не порушене, оскільки розмір належної їй на праві приватної власності нежитлової будівлі, розташованої на [ADDRESS] був здійснений без виходу за межі її розміщення на земельній ділянці, яка існувала до ремонту. Право позивача на орендовану частину земельної ділянки площею 6 кв.м. також не порушено, оскільки розмір земельної ділянки вираховується за розмірами між фундаментами, а не за розмірами між покрівлями, які також облаштовані до вимог ДБК. Недотримання інших вимог є наслідком історичної забудови району та більш пізнім прийняттям будівельних норм. В судовому засіданні позивач збільшила позовні вимоги, просила стягнути з відповідача на її користь вартість сплаченої орендної плати за земельну ділянку площею 5 кв.м. за 2014-2018 роки у сумі 1891,85 грн. та вартість сплаченого земельного податку за земельну ділянку площею 10 кв.м. за 2014-2018 роки у сумі 768,69 грн., що разом становить 2660,54 грн., а також стягнути з відповідача вартість проведення експертизи на суму 4175,2 грн., в іншій частині позов підтримала, просила його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, просили у позові відмовити. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, наведені в заявах по суті справи, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини справи. Позивач [PERSON] є власником нежитлового приміщення першого поверху в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 26 липня 2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 26.07.2003 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1429395 від 09.09.2003 року. 09 червня 2004 року рішенням Рівненської міської ради №894 [PERSON] було надано в оренду на 49 років земельну ділянку для обслуговування адміністративного приміщення площею 43 м.кв., що розташована за адресою [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення 22 жовтня 2004 року між Рівненською міською радою та ПП [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки відповідно до якого [PERSON] було передано земельну ділянку для обслуговування адміністративного приміщення площею 43 м .кв., що розташована за адресою [ADDRESS] , строком на 49 років (кадастровий номер [NUMBER] ). Також позивачу [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 53 м.кв., що розташована за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , з цільовим призначенням - для обслуговування адміністративного приміщення, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів за №010558300994 від 26 жовтня 2005 року у Рівненському міському управлінні земельних ресурсів. Відповідач [PERSON] є власником будівлі кафе-бару загальною площею 134,3 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області №2-3074/08 від 07.03.2008 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №11983299 від 31.10.2013 року (рішення про державну реєстрацію прав №7450603 від 31.10.2013 року). Рішенням Рівненської міської ради від 25 лютого 2004 року №690 ПП [PERSON] надано в оренду строком на 10 років земельну ділянку загальною площею 179 кв.м. на [ADDRESS] для реконструкції торгового павільйону під кафе-бар та його обслуговування. 05 жовтня 2004 року між [PERSON] та Рівненською міською радою було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] , на строк 10 років для реконструкції торгового павільйону під кафе-бар та його обслуговування. Звернувшись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, позивач [PERSON] стверджує, що відповідачем [PERSON] , якій належить приміщення кафе-бару « [INFO] », що знаходиться на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] , порушені її право власності та право користування земельними ділянками, а саме при проведенні відповідачем реконструкції приміщення кафе-бару було самовільно зайнято частину її земельної ділянки площею 6 кв.м., а в липні 2016 року було збільшено понад 100 см товщину стіни вздовж її земельної ділянки. Заперечуючи проти позову, [PERSON] стверджує право власності на земельну ділянку позивача не порушене, оскільки розмір належної їй на праві приватної власності нежитлової будівля, розташованої на [ADDRESS] був здійснений без виходу за межі її розміщення на земельній ділянці, яка існувала до ремонту. Право позивача на орендовану частину земельної ділянки площею 6 кв.м. також не порушено, оскільки розмір земельної ділянки вираховується за розмірами між фундаментами, а не за розмірами між покрівлями, які також облаштовані до вимог ДБН. Недотримання інших вимог є наслідком історичної забудови району та більш пізнім прийняттям будівельних норм. Вирішуючи спір що виник між сторонами з приводу здійснення права власності та права користування земельними ділянками, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власниковіналежать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту «г» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. За положеннями частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. У відповідності до ст.103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті). Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (стаття 212 Земельного кодексу України). У статті 188 ЗК України визначено, що державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється уповноваженими органами виконавчої влади по земельних ресурсах, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - спеціально уповноваженими органами з питань екології та природних ресурсів. За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). Так, відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства №415 від 23 грудня 2005 року, державним інспектором з контролю за використанням та охороню земель м. Рівне Грошко В.І. за участю державного інспектора з контролю за використанням та охороною земель Таргонія С.Г. у присутності [PERSON] відповідно до вимог статей 6 і 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» було проведено перевірку з питання дотримання вимог земельного законодавства при використанні [PERSON] земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] . Було встановлено, що [PERSON] самовільно зайняла земельну ділянку орієнтовно 6 кв.м. із земель, що знаходяться у приватній власності та частина в оренді ФОП [PERSON] і побудувала капітальну стіну до кафе-бару, чим порушила вимоги ст.125 та ст.126 Земельного кодексу України. У цей же день 23 грудня 2005 року державним інспектором з контролю за використанням та охороною земель Управління з контролю за використанням та охороною земель у Рівненській області Таргонієм С.Г. був виданий припис №190, в якому вимагалося протягом 30 днів усунути виявлені порушення земельного законодавства. Під час оперативної перевірки 30 січня 2006 року було встановлено, що ФОП [PERSON] вимоги припису не виконала, порушення земельного законодавства не усунула. У зв`язку з цим складений протокол про адміністративне правопорушення, за результатами якого її було притягнуто до адміністративної відповідальності згідно ст.188-5 КУпАП у вигляді штрафу на суму 51 грн. Крім того, 30 січня 2006 року державним інспектором з контролю за використанням та охороною земель Управління з контролю за використанням та охороною земель у Рівненській області Таргонієм С.Г. повторно був виданий припис №14, в якому вимагалося усунути виявлені порушення земельного законодавства протягом 15 днів.. 10 квітня 2006 року начальником Рівненського міжрайонного відділу Управління з контролю за використанням та охороною земель у Рівненській області державним інспектором з контролю за використанням та охороною земель Рівненської області Грошком В.І. відповідно до вимог статей 6 і 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» було проведено перевірку з питання дотримання вимог земельного законодавства при використанні [PERSON] земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] . У результаті перевірки встановлено, що [PERSON] вимоги повторного припису від 30 січня 2006 року не виконала, виявлені порушення земельного законодавства не усунула. Як вбачається із висновку експертів комісійної судової земельно-технічної експертизи №8523-8524 від 18 жовтня 2018 року, на земельних ділянках, розташованих за адресою [ADDRESS] , належних [PERSON] , влаштована частина будівлі, належна [PERSON] , площею 15 кв.м., з них - на земельній ділянці площею 0,0043 га, кадастровий номер [NUMBER] розміщена частина будівлі площею 5 кв.м.; - на земельній ділянці площею 0,0053 га, кадастровий номер [NUMBER] розміщена частина будівлі площею 10 кв.м. Отже, фактичні межі будівлі відповідача не відповідають межам земельної ділянки площею 0,0179 га, кадастровий номер [NUMBER] , так як частина будівлі належна [PERSON] розміщена на земельних ділянках, належних [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Проте відповідач та її представник, заперечуючи факт зайняття ним частини земельної ділянки, не надав суду доказів на підтвердження своїх заперечень, що є його процесуальним обов`язком. Враховуючи викладене, а також те, що ніяких правочинів щодо користування земельними ділянками позивача між сторонами не укладалося, факт самовільного зайняття відповідачем частини земельної ділянки (площею 15 кв.м.) позивача знайшов своє підтвердження належними доказами. Висновком експерта чітко визначено, щочастина будівлі, належна відповідачу [PERSON] , розміщена на земельних ділянках, належних [PERSON] А тому, суд прийшов до висновку, що самовільно зайнята земельна ділянка за адресою [ADDRESS] , площею 15 кв.м., підлягає поверненню [PERSON] , як власнику та землекористувачу, шляхом знесення за рахунок відповідача [PERSON] частини будівлі кафе-бару, що належить їй на праві власності ірозміщена на земельних ділянках, належних [PERSON] . Що стосується позовної вимоги про встановлення меж між земельними ділянками, що находяться за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] , то вона до задоволення не підлягає, з огляду на таке. Механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.06.2010 за № 391/17686. Так, відповідно до п.1.2, п.2.3 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, встановлення (або відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у т.ч. місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Комплекс робіт, із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання та оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем (юридичною або фізичною особою, яка отримала ліцензію на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт) у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за 5 робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (п.1.3, п.3.13 Інструкції) Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розроблених та затверджених відповідно до ст. 186 Земельного кодексу України: технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі коли власнику (користувачу) земельної ділянки видано документ, що посвідчує право на земельну ділянку, без виносу меж такої ділянки в натуру (на місцевість) та закріплення їх межовими знаками; технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, у т. ч. при поділі чи об`єднанні земельних ділянок (ч. 1 та 2 ст. 56 Закону України «Про землеустрій») або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (ч. З вказаної вище статті зазначеного Закону) - при передачі земельної ділянки у власність (користування) із земель державної та комунальної власності, а також із земель приватної власності у разі зміни її меж або цільового призначення при поділі чи об`єднанні земельних ділянок перед заповненням бланка державного акта на право власності на земельну ділянку або бланка державного акта на право постійного користування земельною ділянкою. Таким чином, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється юридичною або фізичною особою, яка отримала ліцензію на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт, на замовлення органу державної влади, органу місцевого самоврядування або власника (користувач) земельної ділянки. Також не підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення матеріальної шкоди, виходячи з наступного. Відповідно до частин 1 та 2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Пленум Верховного Суду України і своїй постанові № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» у п. 2 роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її задала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином, цивільне законодавства в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, та, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на викладене стороною позивача не було надано доказів завдання ї матеріальної шкоди. Крім того, позивачем заявлена позовна вимога про стягнення моральної шкоди, з приводу даної позовної вимоги суд зазначає наступне. Відповідно достатті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В позовній заяві позивач вказує, що відповідач завдала її моральних страждань. Проте позивач не надає жодних доказів на підтвердження вказаної обставини, як і не надає доказів, з яких міркувань вона виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, в чому полягає тяжкість заподіяної моральної шкоди та матеріальний стан відповідача. На підставі викладено, суд приходить до висновку що позовна вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial