Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до Старобільського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментах та пені за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Старобільського районного суду від 29.05.2014 року було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Рішенням Старобільського районного суду від 09.01.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] та доньки [PERSON] в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше розміру, встановленого діючим законодавством на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до їх повноліття, починаючи з 19.11.2013 року та до досягнення дітьми повноліття. 09.01.2014 року було видано виконавчий лист про стягнення аліментів для пред`явлення його до відділу ДВС Старобільського РУЮ. Однак [PERSON] взагалі не сплачує аліменти, в результаті чого станом на 01.03.2020 року утворилась заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 67217,20 грн., які позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь. Крім того, на підставі ст. 196 СК України просить суд стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01.03.2017 року по 01.03.2020 року у розмірі 20460, 96 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила суд розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно рішення Старобільського районного суду Луганської області від 29.05.2014 року, було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 16.08.2004 року у Виконкомі Лиманської сільської ради Старобільського району Луганської області за актовим записом № 3. 09.01.2014 року Старобільським районним судом Луганської області було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] та доньки [PERSON] у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше розміру, встановленого діючим законодавством на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до їх повноліття, починаючи з 19.11.2013 року та до дня досягнення дітьми повноліття. Рішенням Старобільського районного суду Луганської області з відповідача на користь позивача на утримання двох неповнолітніх дітей були стягнуті аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітної плати (доходів), але не менше розміру, встановленого діючим законодавством на кожну дитину відповідного віку. У відповідності до вказаного рішення, Старобільським районним відділом державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), відкрито виконавче провадження. Судом досліджена інформація Старобільського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) згідно якого заборгованості по сплаті аліментів не встановлено. Щодо стягнення заборгованості по аліментам, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Позивачем було реалізовано своє право на стягнення аліментів з відповідача шляхом звернення до суду та винесення наказу про стягнення аліментів. У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Діючим законодавством не передбачена можливість стягнення встановлених та несплачених аліментів шляхом винесення судового рушання. Порядок примусового стягнення присуджених аліментів встановлено ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Таким чином, саме виконавча служба є встановленим діючим законодавством органом, якому у відповідності до його дискреційних повноважень, належить обов`язок встановлення та стягнення заборгованості по аліментним платежам. В зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що спосіб захисту обраний позивачем, а саме вимоги про стягнення заборгованості по аліментам, є таким що не передбачений діючим законодавством і в позовних вимогах в цій частині слід відмовити. Що стосується вимог про стягнення пені за прострочення сплати за аліментів, то суд виходить з наступного. Згідно з частинами першою, другою статті 196 СК України уразі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Таким чином, підставою для стягнення пені за прострочення сплати аліментів є наявність заборгованості зі сплати аліментів та вина особи з якої стягнуті аліментні платежі. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того що відповідач ухиляється від сплати аліментів. У відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так як порядок примусового стягнення аліментів встановлений Законом України «Про виконавче провадження», то належним доказом наявності заборгованості по сплаті аліментів стягнутих за рішенням суду, є встановлення цього факту виконавцем в провадженні якого знаходиться примусове стягнення. Згідно інформації Старобільського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) заборгованості відповідача по сплаті аліментів на користь відповідача не встановлено. Відповідачем надані суду письмові докази - поштові перекази, банківські чеки, розписки позивача про отримання грошових коштів в якості аліментів. Вказані докази в своїй сукупності не дають суду змоги мати сумнів в їх достовірності щодо встановлення того факту, що відповідач, в період зазначений позивачем в своїх позовних вимогах, сплачував позивачу аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення пені за прострочення сплати за аліментівє необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed