Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з даним позовом до [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави України разом із матір`ю без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 23 серпня 2017 року між нею та [PERSON] , виконавчим комітетом Щастинської міської ради Луганській області було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . На даний час вони перебувають у шлюбі, але з середини 2018 року проживають окремо, стосунків із нею та дитиною відповідач не підтримує, у вихованні участь не приймає, коштів на утримання дитини не надає. Дитина проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні. Місце знаходження відповідача їй невідоме. З метою відпочинку, оздоровлення та розширення кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, піклуючись про духовний розвиток сина планують відвідувати інші країни, але батько дитини, [PERSON] усіляко ухиляється від надання нотаріального дозволу на такі подорожі. Також, відповідач не надає згоди на виїзд через лінію розмежування до зони проведення антитерористичної операції на території Луганської та Донецької області, що на її думку порушує права дитини, а тому вона вимушена звернутися до суду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, відповідно до якої позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву не подав, у судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційній сторінці веб-порталу судової влади України (а.с. 38). Представник третьої особи Служби у справах дітей у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. На підставі ст. ст. 211, ст. 247 ЦПК України, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Судом встановлено, що 23.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстровано шлюб виконавчим комітетом Щастинської міської ради Луганської області, актовий запис № 39 (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.04.2018 р. (а.с. 5). [PERSON] з неповнолітнім [PERSON] проживають разом, що підтверджується довідкою № 1829 від 08.08.2019 р. (а.с. 12). Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов`язком батьків. У відповідності до ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 141 СК України визначена рівність обсягу прав і обов`язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене статтею 313 ЦК України. Згідно з ч. 3 даної статті фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231. Відповідно до ч. 2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4). Відповідно до п.1 п.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 р. у справі №628/1973/16-ц було підтверджено, що однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Не зазначення даних відомостей фактично позбавить її батька можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Відповідно до тексту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 року у справі №783/14/15-ц, встановлено правомірність висновку суду апеляційної інстанції, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення позбавить можливості в даному випадку батьку, бути обізнаним про виїзд його дитини за межі України, про строк та мету поїздки, аналогічна думка викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі 381/4428/17 від 03.04.2019 року. Також, Вищий Спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі №6-33303ск15 від 16.03.2016 р. дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном. Таким чином, при вирішенні питання про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, у зв`язку з відсутністю згоди другого з батьків та без його супроводу, суд повинен визначати відповідний часовий проміжок перебування дитини в цій державі. Інакше, це суперечитиме рівності батьківських прав щодо виховання дитини та може бути перешкодою одному з них у здійсненні цих прав. Позивач не довів суду дійсного наміру на тимчасовий виїзд дитини за кордон, не надав жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, тобто того, що дитина потребує оздоровлення, не вказала конкретний час перебування дитини за кордоном. Також, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів про звернення до відповідача із проханням надання останньою згоди на виїзд дитини за межі України із визначенням держави прямування, мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування в цій державі до подання вказаного позову до суду, як і доказів його відмови у наданні дозволу у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру. Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди матері на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст. ст. 141, 157 СК України. При вирішенні спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Не можна задовольняти позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть. Окрім цього слід зазначити, що пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 14.04.2017 № 222 - ог в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. З позовних вимог вбачається, що метою виїзду дитини на тимчасово окуповану територію України є відвідування родичів, м. Луганську, проте на підтвердження цього ніяких документів позивачка не надала. Окрім того, надання дозволу на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію України строком до її шістнадцятиліття суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дітей, фактично позбавляє батька можливості брати участь у вихованні дитини і навпаки спілкування дитини з батьком, що може зашкодити інтересам дитини. Зважаючи на те, що м. Луганськ, АРК Крим є тимчасово окупованими територіями України і виїзд дитини на окуповану територію не може гарантувати безпеку дитині, яка не перебуває під захистом держави. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Також слід зазначити, що ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд враховує постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 725/4303/15-ц провадження № 61-3289св18, від 06 грудня 2018 року справа № 554/3399/17 провадження № 61-28382св18. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов безпідставний, не ґрунтується на чинному законодавстві і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed