Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», якою просила стягнути з нього на її користь грошові кошти у розмірі 14041 (чотирнадцять тисяч сорок одна) гривня 49 (сорок дев`ять) копійок, які являються сумою неповернутого їй на її першу вимогу вкладу. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 25 листопада 2014 року для розгляду справи по суті сторони не з'явились. Позивач подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі, а у випадку повторної неявки відповідача не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. При цьому зазначила, що правові наслідки ухвалення заочного рішення їй відомі та зрозумілі, і їх роз'яснення судом не потребує. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідач, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 30 жовтня 2014 року та 25 листопада 2014 року, у вказані судові засідання не з'явився. Заяви про розгляд справи за його відсутністю не подавав і причини неявки не повідомив. А позивач який не з`явився, просив у випадку повторної неявки відповідача розглянути справу у заочному порядку та ухвалити заочне рішення. Тому розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 ЦПК України занесена до журналу судового засідання. Позивач вказувала на те, що між нею та відповідачем було укладено договір банківського вкладу на вимогу, що передбачає повернення усієї суми вкладу за першою її вимогою. Однак, коли вона звернулась до відповідача з такою вимогою, їй було відмовлено. Тому і просить суд стягнути з відповідача всю суму вкладу у розмірі 14041 (чотирнадцять тисяч сорок одна) гривня 49 (сорок дев`ять) копійок. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: Четвертого липня 2013 року [PERSON] та Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» уклали договір банківського вкладу на вимогу «Для виплат» [NUMBER] (а.с.5-6,2). На підставі вказаного договору, банк відкрив їй рахунок [NUMBER], а вона внесла грошові кошти, сума яких станом на 09 вересня 2014 року, після зняття 1000 (одна тисячі) гривень складала 15041 (п'ятнадцять тисяч сорок одна) гривня 49 (сорок дев`ять) копійок (а.с.4). Двадцять четвертого вересня 2014 року, [PERSON] звернулась у відділення №96 Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» з вимогою повернути їй грошові кошти у розмірі 14041 (чотирнадцять тисяч сорок одна) гривня 49 (сорок дев`ять) копійок з її рахунку (а.с.3). Докази виконання банком вказаної вимоги в матеріалах справи відсутні. Зазначені обставини встановлені судом виключно на підставі тих письмових доказів, які є в матеріалах справи, на момент її розгляду. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері надання фінансових послуг, в яких позивач виступає вкладником (і одночасно споживачем фінансової послуги), а відповідач - банком (і одночасно фінансовою установою) який прийняв вклад, та в межах яких виник спір щодо права позивача на повернення йому у повному обсязі вкладу на його першу вимогу. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 Цивільного Кодексу України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали, а також з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Виходячи з положень частини першої статті 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно положень частини першої статті 1060 цього ж кодексу, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Проаналізувавши договір банківського вкладу на вимогу «Для виплат» [NUMBER], укладений позивачем та відповідачем 04 липня 2013 року (а.с.2), суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою цей договір є договором банківського вкладу на вимогу, за яким банк взяв на себе зобов'язання повернути його на першу вимогу позивача. Виходячи з положень частини першої статті 526 та частини другої статі 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; якщо строк виконання боржником обов'язку визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Цивільним кодексом України, який є основним актом цивільного законодавства України, у частині другій статті 1060 передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Тобто вказаним актом цивільного законодавства, прямо встановлено обов'язок банку (незалежно від виду договору банківського вкладу, якщо його укладено з фізичною особою) негайно видати вклад за першою вимогою вкладника. При цьому, суд враховує у системному зв'язку положення частин других статей 251 і 252 з положеннями статті 253 цього ж кодексу, відповідно до яких: терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. При цьому, в силу положень статті 253 цього ж кодексу, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано її початок. Тому, оскільки [PERSON] 24 вересня 2014 року звернулась до банку з вимогою щодо повернення їй 25 вересня 2014 року вкладу у розмірі 14041 (чотирнадцять тисяч сорок одна) гривня 49 (сорок дев`ять) копійок, банк зобов'язаний був негайно, зокрема саме 25 вересня 2014 року повернути їй вклад. А оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази виконання банком вказаного обов'язку у повному обсязі, суд погоджується із тим, що відповідач порушив право позивача на повернення вкладу за першою вимогою, і тому воно підлягає судовому захисту. За таких обставин, суд вважає що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 14041 (чотирнадцять тисяч сорок одна) гривня 49 (сорок дев`ять) копійок, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а від сплати судового збору у розмірі 243 гривні 60 копійок позивач звільнений, суд вважає вказаний судовий збір підлягає стягненню в дохід держави.

Outcome: approved