Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини - [PERSON] , 2004 року народження, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 23.09.1994 сторони перебували у шлюбі, який розірвано 28.09.2010 рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , 2004 року народження, яка проживає з позивачем та повністю знаходиться на її утриманні. Позивач зазначає, що відповідач в добровільному порядку коштів на утримання дитини не надає та не приймає участі в утриманні дитини. У зв`язку з чим [PERSON] вимушена звернутися до суду з відповідною позовною заявою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.08.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі, визначено проводити розгляд справи без виклику сторін (а.с. 15). 02.10.2019 на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позову заяву, в якому відповыдач зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки не має можливості надавати матеріальну допомогу неповнолітній доньці у зв`язку з тим, що має незадовільний стан здоров`я, є інвалідом І Б ( першої Б ) групи за загальним захворюванням, потребує стороннього догляду, а пенсія, яку він отримує, є єдиним джерелом для існування. У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданою 23.07.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції міста Харкова, актовий запис № 476 (а.с. 10). 28 вересня 2010 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис № 426 (а.с. 4). Як вбачається зі свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданого 30.05.2018 Новобаварським районним у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 6). Таким чином, батьками неповнолітньої [PERSON] є сторони по справі. З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, сформованої 28.08.2019, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає разом з позивачем. Відповідач на утримання дитини коштів не надає. Із довідки до акту огляду МСЕК, серії 12ААБ № 265153 від 25.07.2019 вбачається, що відповідач [PERSON] є інвалідом першої Б групи за загальним захворюванням, потребує стороннього догляду (а.с. 30). Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Виходячи з приписів ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.ст. 180, 181, 182 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про Державний бюджет на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Таким чином, розмір аліментів на дитину не може бути меншим ніж 1059 грн. Статтею 183 Сімейного Кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Згідно ст. 191 Сімейного Кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, а також відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів, враховуючи, що неповнолітня [PERSON] потребує матеріальної допомоги, її мати, [PERSON] є єдиною особою, яка несе витрати на її утримання, з урахуванням матеріального становища та стану здоров`я відповідача, виходячи з інтересів дитини та з урахуванням того, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд вважає за доцільне позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, починаючи з дня подачі позову до суду, 28.08.2019, до досягнення дитиною повноліття - [INFO] . Суд критично ставиться до позиції відповідача щодо неможливості надання матеріальної допомоги на утримання доньки у зв`язку з захворюванням, оскільки це не є підставою для звільнення від батьківського обов`язку утримувати неповнолітню дитину, а отже і для відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідач є інвалідом І групи, а отже, виходячи з положень п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», також звільнений від сплати судового збору. Тому, у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved