Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Довбах Н.П. та зареєстровано в реєстрі за № 6-634 від 14.07.2009 та витребувати майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] , яка не надала жодного підтвердження, що є добросовісним набувачем. Вимоги мотивовано тим, що 14.07.2009 власником спірної квартири [PERSON] було складено заповіт на ім`я позивача. Разом з тим, вказану квартиру було протиправно відчужено, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.12.2019, яким встановлено недійсність договору дарування квартири від 21.07.2009, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного управління юстиції Київської області Мегедь Л.К., зареєстрованого в реєстрі за № 339. Крім того, вказаним рішенням також не було встановлено той факт, що відповідач є добросовісним набувачем. З огляду на зазначене, позивач вважає, що є єдиною особою, яка на законних правах має право набути право власності на спірну квартиру. Крім того, оскільки квартира вибула із володіння власника не з його волі іншим шляхом, позивач також просить витребувати спірну квартиру у відповідача. Провадження у справі відкрито 25.09.2020 р., вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, а також зазначив, що підтримує заявлені вимоги в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, у встановленому законом порядку відзив на позов не подав. Судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідача про день та час розгляду справи. За таких обставин, за відсутності заперечень позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів відповідно до положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи та надавши належну оцінку наявним доказам, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами, в розумінні ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України. Згідно положень ч. 4, 5 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Необхідно наголосити, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України. При цьому статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В силу ч. 6 ст. 80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, як свідчать матеріали справи, [PERSON] за життя було складено заповіт, посвідчений Третьою Київською державною нотаріальною конторою 14.07.2009 за № 6-634, за яким спадкодавець заповів [PERSON] все своє майно. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS] . Проте отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не змогла, оскільки спадкове майно було придбано [PERSON] у [PERSON] , якому вказана квартира належала на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., укладеного між спадкодавцем а [PERSON] . Вказані обставини встановлені заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.12.2019 р, прийнятим за результатами розгляду справи № 761/11451/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня Олександр Миколайович, приватний нотаріус Обухівського міського нотаріального округу Київської області Мегедь Лора Костянтинівна про визнання договору дарування недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння. Вказаним рішенням суду від 17.12.2019, також було встановлено, що договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений 21.07.2009 приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., зареєстрованого в реєстрі за № 339, є недійсним. Як свідчать матеріали справи рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17.12.2019 р. набрало законної сили. Позивач просить визнати за нею право власності, оскільки заповіт є чинним, остання звернулась із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, в той час коли договір дарування у встановленому законом порядку визнаний недійсним. При цьому, допоки чинність зазначеного договору не була спростована у судовому порядку, позивач була позбавлена можливості набути у власність у порядку спадкування зазначене майно. Так відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За положеннями статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як передбачено частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в т. ч. шляхом визнання права. Відповідно до частини 1 статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи наведене, саме з дня відкриття спадщини спірна квартира, яка увійшла до складу спадщини, мала б належати за заповітом позивачу, однак остання була позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з наявністю договору дарування від 21.07.2009. При цьому, оскільки вказаний договір заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.12.2019 визнано недійсним, однак умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину у позивача відсутні, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на квартиру [ADDRESS] . Також позивач просить витребувати спірну квартиру у відповідача, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.12.2019 було встановлено, що предмет спору [PERSON] набула у власність за договором купівлі-продажу, укладеним із [PERSON] - особою, яка не мала права відчужувати майно. При цьому позивач також вважає, що відповідач не є добросовісним набувачем, оскільки під розгляду справи №761/11451/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору дарування недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння, відповідачем не було надано ані оригінал договору купівлі-продажу квартири, ані доказів оплати. Так, відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Крім того, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач вважаючи себе власником, не є позбавлений можливості звернутися до суду з вимогою про визнання права власності на спірне майно у поєднанні з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння. Адже ці способи захисту не є взаємовиключними та можуть застосовуватися у випадках коли майно вибуло із володіння власника та одночасно право власності ставиться під сумнів іншими особами, які теж вважають себе законними власниками такого майна. У випадку коли відповідач, на думку позивача, незаконно володіє чужим майном, вважає себе власником спірного майна і не визнає права власності позивача на це майно (за умови що, сторони не перебувають між собою у зобов`язальних відносинах), у позивача виникає можливість одночасного заявлення позовних вимог про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння. У такому випадку згідно з першою позовною вимогою позивач просив би визнати, що саме він є власником спірного майна і це право власності виникло до, а не внаслідок рішення суду, а за змістом другої позовної вимоги, як власник майна, право власності якого підтверджено судом за першою позовною вимогою, позивач зможе витребувати це майно з чужого незаконного володіння. Зокрема, такий висновок щодо правового механізму захисту речових прав наведено у постанові Верховного Суду від 29.03.2018 року у справі № 904/4573/16. Так, Верховний Суд у постанові 04.07.2018 по справі № 335/640/15-ц вказує, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Також Верховним Судом зазначено, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Добросовісне придбання в розумінні статті 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація), як зазначив Верховний Суд у постанові. Також Верховний Суд зазначив, що відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. За таких обставин, оскільки право на спірну квартиру виникло у позивача з моменту відкриття спадщини, при цьому відповідачем не доведено того, що остання є добросовісним набувачем, не спростовано встановлених у судовому засіданні обставин, суд дійшов висновку, підлягають задоволенню і вимога позивача про витребування майна. За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи і серед іншого, витрати на правову допомогу. Судовий збір, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved