Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, в якому просить визнати за нею право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Нововодолазької селищної ради та Ордівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області розміром 4,82 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), як за колишнім членом Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса. Відповідачем по справі Нововодолазькою районною державною адміністрацією Харківської області 23 листопада 2017 року до суду були надані заперечення на позовну заяву, що зареєстровані за вхідним № 3603/17-вх, відповідно до яких представник позивача просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, посилаюсь у тому числі на порушення позивачем строку звернення до суду за захистом своїх цивільних прав. 14 серпня 2019 року представник позивача - адвокат Мякота Тетяна Миколаївна, посилаючись на приписи статті 49 Цивільного процесуального кодексу України надала до суду уточнену позовну заяву, що була зареєстрована за вхідним № 5604/19-вх, у якій просила визнати неправомірним не включення [PERSON] , [INFO] , члена Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства «Комінтерн», Додатку № 1 до Державних актів серії ХР-21-57-0002002 та серії ХР-21-57-000203 на право колективної власності на землю Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса; визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Нововодолазької селищної ради та Ордівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області розміром 4,82 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). В обґрунтування уточнених позовних вимог представником позивача зазначено, що [PERSON] була прийнята в члени Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області 04 липня 1989 року та пропрацювала на підприємстві до 12 грудня 1999 року. Колгосп імені Щорса був перереєстрований в Колективне сільськогосподарське підприємство ім. Щорса відповідно до розпорядження представника Президента України від 02 квітня 1994 року № 126. Паювання земель Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса відбулось у 1994 році. Державні акти серії ХР-21-57-0002002 та серії ХР-21-57-000203 про право колективної власності на землю Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса були видані 17 травня 1994 року на підставі рішення ХV сесії ХХІ скликання Нововодолазької районної ради народних депутатів від 31 березня 1994 року. Але, як вказав представник позивача - [PERSON] , в порушення приписів пунктів 1 та 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, Додатку № 1 до Державних актів серії ХР-21-57-0002002 та серії ХР-21-57-000203 на право колективної власності на землю Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, включена не була. Про вказану обставину [PERSON] дізналась у листопаді 1996 році, оскільки такі списку не підлягали оприлюдненню, до 2002 року паювання земель Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса не проводилось. Представник позивача звернула увагу на те, що [PERSON] неодноразово зверталася до загальних зборів членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса з питання відсутності її прізвища у списках членів підприємства. Заява позивача була розглянута на загальних зборах членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса в грудні 1996 року, що підтверджується відповідною випискою з протоколу, а отже на думку представника позивача, вказане свідчить про те, що списки членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, які мають право на земельну частку (пай) уточнювались та підтверджує наявність у [PERSON] права на земельну частку (пай). Як стало відомо згодом, [PERSON] до списків громадян, членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, які мають право на земельну часту (пай) не включена; сертифікат на право на земельну частку (пай) на ім`я позивача не зареєстрований. Дана обставина перешкоджає реалізації права позивача на отримання майна в натурі, що зумовило останню звернутись з даним позовом до суду. Відповідачем у справі - Нововодолазькою районною державною адміністрацією Харківської області було подано до суду відзив на позовну заяву, у якому з посиланням на фактичні обставини, викладеними стороною позивача у позові, підтверджується факт відсутності прізвища [PERSON] у списках громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, Додатку № 1 до Державних актів серії ХР-21-57-0002002 та серії ХР-21-57-000203 на право колективної власності на землю Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса. При цьому, на думку представника відповідача, невнесення особи до списку не є підставою для відмови в отриманні земельної ділянки, з огляду на що проти задоволення позову не заперечували. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 08 серпня 2017 року під головуванням судді Пархоменко І. О. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області про визнання права власності на земельну частку (пай). Ухвалою Нововодолазького районного Харківської області від 13 вересня 2017 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області про визнання права власності на земельну частку (пай) призначено до судового розгляду. Строк відрядження судді Пархоменко І. О. закінчився 06 серпня 2018 року, цивільна справа № 631/342/17 по суті не розглянута. Згідно розпорядження керівника апарату суду від 13 вересня 2018 року за № 770 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 13 вересня 2018 року, справу передано до розгляду судді Трояновській Т.М. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 вересня 2018 року цивільну справу № 631/342/17 (провадження № 2/631/253/18) за позовом [PERSON] до Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області про визнання права власності на земельну частку (пай), прийнято до провадження суддею Трояновською Т. М., та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 07 лютого 2019 року представник позивача - адвокат Мякота Т. М. через канцелярію суду надала клопотання, зареєстроване за вхідним № 883/19-вх, відповідно до якого просила суд виключити з числа відповідачів по справі - Нововодолазьку районну державну адміністрацію Харківської області. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 07 лютого 2019 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про виключення з числа відповідачів по справі Нововодолазьку районну державну адміністрацію Харківської області - відмовлено. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 серпня 2019 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] до Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області про визнання дій неправомірними та визнання права на земельну частку (пай) й встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву в порядку статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 грудня 2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області про визнання дій неправомірними та визнання права на земельну частку (пай), судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , та її представник у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи сторона позивача була повідомлена завчасно у встановленому статтею 128 Цивільного процесуального кодексу України порядку. Так, відповідно до повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення № 6320202417805 судову повістку про виклик на 24 червня 2021 року [PERSON] отримала особисто 12 червня 2021 року. Про причини свої неявки суд не повідомила, ніяких клопотань на адресу суду не направляла. Разом із тим, у матеріалах справи міститься заява представника позивача - адвоката Мякоти Тетяни Миколаївни, що зареєстрована за вхідним № 533/21-вх від 29 січня 2021 року, відповідно до якої сторона позивача зазначила про можливість розгляду справи за їх відсутності, зазначивши, що підтримують позовні вимоги у повному обсязі та просять їх задовольнити. Уповноважений представник Нововодолазької селищної ради Харківської області у судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені завчасно відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення. Скориставшись правом, наданим приписами частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України селищний голова О. Єсін надіслала на адресу суду заяву, що була зареєстрована за вхідним № 3328/21 - вх. від 15 червня 2021 року, відповідно до якої зазначив, що Нововодолазька селищна рада проти задоволення позовної заяви [PERSON] не заперечує та просить розглянути цивільну справу за відсутності представника відповідача. Уповноважений представник Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області у судове засідання теж не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. У матеріалах справи міститься заява від представника відповідача - Покальчук В. М. , зареєстрована за вхідним № ЕП-2429/20-вх від 01 грудня 2020 року, відповідно до якої остання зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] до Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області про визнання дій неправомірними та визнання права на земельну частку (пай), розгляд справи просить проводити без участі відповідача з урахуванням відзиву від 03 жовтня 2018 року за № 02-18/2748. З цього приводу слід зазначити, що положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача та відповідачів, свідчить відповідні заяви, подана їх представниками та долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь в розгляді справи у суді, підстав для визнання необхідним надання сторонам особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за їх відсутності. Вивчивши доводи позивача та її представника, що наведені в уточненій позовній заяві, а також доводи представника Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, викладені у відзиву на позовну заяву, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, що були надані учасниками справи та безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частини 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивачем надано та за його клопотанням витребувано судом, наступні докази, що встановлюють наступне. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. [PERSON] , [INFO] прийнята на роботу в Колгосп імені Щорса на посаду медсестри та у члени Колгоспу імені Щорса Нововодолазького району Харківської області відповідно до протоколу № 3 від 04 липня 1989 року, та звільнена з роботи 12 грудня 1999 року за статтею 38 Кодексу законів про працю України (за власним бажанням) відповідно до наказу № 100 від 12 грудня 1999 року, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача серії [NUMBER] (а. с. 7 - 8). Розпорядженням представника Президента України Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області М. Г. Дрощенка від 02 квітня 1994 року № 126 «Про державну перереєстрацію колгоспу імені Щорса в Колективне сільськогосподарське підприємство імені Щорса» відповідно до Закону України «Про підприємство» та Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» було перереєстроване колгосп імені Щорса в колективне сільськогосподарське підприємство імені Щорса, розташоване за юридичною адресою: [ADDRESS] (а. с. 133). Статут Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, затверджений загальними зборами пайовиків Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса (протокол № 1 від 18 листопада 1994 року) (а. с. 134 - 139). Відповідно до статті 14 Статуту колективного сільськогосподарського підприємства, членами підприємства є всі робітники КСП та пенсіонери, які одержали свій пай при реорганізації колгоспу. Особи, які підписалися на акції в розмірі свого паю одержують тимчасові посвідчення про своє право в спілці, а потім будуть видані акції на цей внесок. В складі «підприємства» можуть бути юридичні та фізичні особи по їх заяві, а також організації та підприємства не залежно від форм приватизації, як діючого на території України, так і за кордоном, які внесли свій пай шляхом придбання акцій (стаття 15 Статуту). Як вбачається з листа Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 18 квітня 2017 року за вихідним № 02-32/988 паювання земель Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса проводилось у 1994 році (а. с. 15). Відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР № 21-00-000203, виданого 17 травня 1994 року за підписом голови Нововодолазької районної Ради народних депутатів М. Ф. Кролівець, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 1, Колективному сільськогосподарському підприємству імені Щорса село Ордівка, передано у колективну власність 2482,9 гектарів землі в межах згідно з планом для ведення сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення ХV сесії ХХІ скликання Нововодолазької районної ради народних депутатів від 31 березня 1994 року (а. с. 50 - 51). Також згідно Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР № 21-57-000202, виданого 17 травня 1994 року за підписом голови Нововодолазької районної Ради народних депутатів М. Ф. Кролівець, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 2, Колективному сільськогосподарському підприємству імені Щорса селище міського типу Нова Водолага, передано у колективну власність 3116,7 гектарів землі в межах згідно з планом для ведення сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення ХV сесії ХХІ скликання Нововодолазької районної ради народних депутатів від 31 березня 1994 року (а. с. 40, 127). При цьому слід зазначити, що кількість осіб, які мають право на земельну частку (пай), приймається за списком, що є додатком до державного акту на право колективної власності на землю, який, у разі потреби, уточнюється і підписується головами відповідної Ради і підприємства. Право на земельну частку (пай) громадянина посвідчується сертифікатом за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1995 року № 801 «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай)». Сертифікати на право на земельну частку (пай) громадянам України видаються відповідною районною державною адміністрацією (виконавчим комітетом міської ради). Дослідивши Списки громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, які є додатками до Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР № 21-00-000203 від 17 травня 1997 року та Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР № 21-57-000202 прізвища « [PERSON] » не значиться (а. с. 41 - 44, 52 - 61, 128 - 132). Аналогічна інформація міститься у листі Відділу Держгеокадастру у Нововодолазькому районі Харківської області Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 20 березня 2017 року за вихідним № 29-20.26-0.1-437/2-17 зі змісту якого вбачається, що Державний акт на право колективної власності на землю Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса був виданий 17 травня 1994 року (серія ХР-21-57-000202 від 17 травня 1994 року). До списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Нововодолазького району Харківської області [PERSON] не включена, в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса сертифікат не зареєстрований. Розмір земельної частки (паю) по вказаному підприємству становить 4,82 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартість земельної частки (паю) на час паювання складала 16920 гривень 00 копійок (а. с. 13). З копії Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 25 липня 2016 року за № 22115967 встановлено, що правонаступником Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса є Сільськогосподарський виробничий кооператив імені Щорса, ідентифікаційний код юридичної особи 00707159, місцезнаходження: [ADDRESS]. 03 червня 2009 року внесено запис за № 14671170003000472 щодо припинення юридичної особи у зв`язку із визнання її банкрутом (ухвала Господарського суду Харківської області від 07 травня 200 року у справі Б-31/16-03) (а. с. 9 - 11). За відомостями наданими представником позивача, [PERSON] було включено до додаткового списку членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, які мають право на земельну частку (пай), для отримання сертифікатів на право на земельну частку (пай) та участі у паюванні землі членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, на підтвердження чого надано копію виписки із протоколу загальних зборів членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса від 25 грудня 1996 року (не засвідчену у встановленому законом порядку та без будь-яких інших реквізитів, як-то без зазначенням дати виписки та номеру протоколу з якого зроблено випуску тощо) (а. с. 144). Відповідно до інформації, що міститься у листі за підписом в. о. начальника Відділу у Нововодолазькому районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області С. Сабельника від 24 травня 2019 року № 29-20-0.23,26-129/117-19, протоколи загальних зборів пайовиків - членів реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Нововодолазького району Харківської області, додаткові списки членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, які мають право на земельну частку (пай), за період з 1994 року по 2002 року у Відділі відсутні (а. с. 146). Розпорядженням голови Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області М. М. Шумакова від 19 грудня 2002 року за № 379 «Про виділення в натурі земельних часток (паїв) та видачу державних актів на право приватної власності на землю» затверджено погоджену у встановленому законом порядку технічну документацію по передачі земельних часток (паїв) в натурі реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса; дозволено виділити земельні частки (паї) в натурі згідно проекту організації території реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса та видати державні акти на право приватної власності на землю з визначенням цільового призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (згідно додатку) (а. с. 148). Тобто даним розпорядженням було затверджено остаточне паювання земель Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса. Дослідивши додаток до вищевказаного розпорядження голови Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області - список громадян, яким виділено земельні частки (паї) в натурі згідно проекту організації території реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Нововодолазької селищної та Ордівської сільської рад, судом встановлено відсутність у ньому прізвища позивача по справі - [PERSON] (а. с. 149 - 154). 17 березня 2017 року [PERSON] звернулася до Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області з заявою, у якій посилаючись на те, що вона працювала та була членом Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області з 04 липня 1989 року по 12 грудня 1999 року, просила видати їй сертифікат на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, надавши до заяви копію трудової книжки, паспорту та реєстраційного номеру (а. с. 14). Листом за підписом голови Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області Є. О. Королюка за № 02-32/988 від 18 квітня 2017 року [PERSON] було повідомлено про неможливість видачі сертифікату з підстав відсутності її прізвища у списку громадян - членів реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса й зареєстрованого сертифіката на право на земельну частку (пай) реформованого Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, а також запропоновано звернутися до суду за захистом порушених прав (а. с. 15). При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899 - ІV, а також Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95. Положеннями частини 2 статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 41 Основного закону України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність (статті 3 Цивільного процесуального кодексу України). Суд зазначає, що процес приватизації землі розпочинався з передачі її у власність колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарським кооперативам, акціонерним товариствам, створеним на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств на підставі державного акта на право приватної власності на землю з доданим до нього списком осіб, які мали право на одержання своєї частки землі. Відповідно до статті 10 Закону України від 14 лютого 1992 року № 2114-ХІІ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у тимчасове користування, у тому числі на умовах оренди. Право підприємства на земельну ділянку зберігається при входженні його до складу агропромислових об`єднань, комбінатів, агрофірм та інших формувань. Право підприємства на земельну ділянку або її частину може бути припинено в порядку і на підставах, встановлених Земельним кодексом України, Законом України від 05 червня 2003 року № 899 - ІV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Члену підприємства, який побажав вийти з його складу, земельна ділянка надається із земель сільськогосподарських угідь підприємства, придатних для сільськогосподарського виробництва, в частині, що припадає на одного члена підприємства. Частиною 9 статті 5 Земельного кодексу України (у редакції від 22 червня 1993 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу). За приписами частини 1 статті 22 Земельного кодексу України (у редакції від 22 червня 1993 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» визначено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю (пункт 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям»). Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності визначені положеннями Закону України від 05 червня 2003 року № 899-ІV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Статтею 1 вказаного вище нормативно - правового акту визначено, що право на земельну частку (пай) зокрема мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Громадянам, зазначеним в абзаці п`ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п`ятому частини першої статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї (стаття 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»). На даний час відповідно до статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» саме на сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) в тому числі: розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Відповідно до частини 1 статті 22 та частини 2 статті 23 Земельного кодексу України (у редакції від 22 червня 1993 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання колективним сільськогосподарським підприємством державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного кодексу, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатка до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів колективного сільськогосподарського підприємства з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в колективному сільськогосподарському підприємстві. Із матеріалів справи судом установлено, що 17 травня 1994 року Колективному сільськогосподарському підприємству імені Щорса видано Державні акти на право колективної власності на землю, площею 3116,7 гектар, серія ХР-21-57-000202 та площею 2482,9 гектар, серія ХР № 21-00-000203, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Нововодолазької селищної та Ордівської сільської рад Нововодолазького району Харківської області. На час передачі вказаних актів [PERSON] була членом Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що позивач була виключена в установленому законом порядку із членів Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса, а тому остання мала право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак не була включена до такого списку з невідомих причин. Отже, не включення позивача до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, які мають право на земельну частку (пай) не є правомірним. Разом із тим, суд вважає за необхідне звернути увагу, що розпаювання земель Колективного сільськогосподарського підприємства імені Щорса мало місце у 1994 році, тобто більше 20 років тому. [PERSON] працювала у вказаному колективному сільськогосподарському підприємстві майже до кінця 1999 року, а тому останній було відомо про початок розпаювання земель колишніх колгоспників. Згідно з частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до положень статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Цивільний кодекс Української РСР 1963 року. Приписами статті 71 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин) передбачали загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) - в три роки. Відповідно до положень статті 76 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 «Прикінцеві і перехідні положення» Цивільного кодексу України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року. Згідно зі статтями 71 та 75 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Статтею 80 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року передбачалося, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як вбачається із матеріалів справи, право на позов у [PERSON] виникло ще у 1994 році, а саме з 17 травня 1994 року (дата отримання Колективним сільськогосподарським підприємством імені Щорса державних актів на право колективної власності), трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, минув до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року. Тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу (без подання відповідної заяви іншою стороною у справі) з огляду на те, що з позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивачка звернулась лише у травні 2017 року та змінила предмет позовних вимог в частині визнання неправомірними дій та визнання права на земельну частку (пай) - у серпні 2019 року. Жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивачки, які унеможливлювали її звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, [PERSON] не надала. Аналогічних висновків за подібних обставин дійшов Верховний Суд у постановах: від 26 листопада 2018 року у справі № 395/1324/16-ц (провадження № 61-29106св18), від 20 грудня 2018 року у справі №467/1712/16-ц (провадження №61-15934св18), від 11 лютого 2019 року у справі № 321/296/17 (провадження № 61-28072св18), від 08 травня 2019 року у справі №468/676/17-ц (провадження №61-29914св18). від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18 (провадження № 61-1048св19), від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16 (провадження № 61-36780св18), від 03 лютого 2021 року у справі № 403/402/19 (провадження № 61-7139св20). Частиною 4 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус судді» обумовлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Також Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «дізналась» та «повинна була дізнатись», що містились у статті 76 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, так само, як і термінів «довідався» і «міг довідатись», застосованих у статті 261 Цивільного кодексу України 2003 року дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулась за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже в даному випадку є підстави для відмови у задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності, який пропущено позивачем більше ніж на 20 років і поважних причин пропуску цього строку, які могли б бути підставою для його поновлення, не встановлено. Окрім цього суд відзначає, що розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почало проводитись у середині 1990-х років, є загальновідомим фактом, а тому [PERSON] , як колишній член колгоспу та член колективного сільськогосподарського підприємства, яка працювала у ньому в 1989 - 1999 роках, повинна була дізнатись і дізналася про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі Колективному сільськогосподарському підприємству імені Щорса державних актів на право колективної власності на землю. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У пункті 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Таким чином судові втрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed