Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду із позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду неповнолітнього за межі України до досягнення дитиною 16-ти років та надання дозволу на тимчасовий багаторазовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька до досягнення неповнолітньою дитиною 16-ти річного віку, мотивуючи вимоги тим, що [PERSON] від шлюбу з [PERSON] має неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] 23.11.2010р. шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано. В даний час дитина проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS].Позивач [PERSON] матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання відносин сторін, відповідач [PERSON] участі у вихованні та догляді за сином не бере, розвитком сина не цікавиться. Ні добровільно, ні за рішенням суду матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Протягом декількох років після розлучення позивач неодноразово здійснювала спроби вивезти сина [PERSON] за кордон з метою навчання, поглибленого вивчення англійської мови, відпочинку та оздоровлення на нетривалий період часу, проте , відповідач щоразу останні роки необґрунтовано та безпідставно затримував оформлення документів. Тому, позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду і просить суд дозволити [PERSON] без згоди батька [PERSON] оформляти документи для тимчасового виїзду неповнолітнього [PERSON] за межі України до досягнення дитиною 16-ти років до Сполученого Королівства Великої Британії та Ірландії з метою вивчення англійської мови та відпочинку; надати дозвіл [PERSON], [INFO]. на тимчасовий багаторазовий виїзд до Сполученого Королівства Великої Британії та Ірландії без згоди та супроводу його батька [PERSON] до досягнення ним 16-ти річного віку. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки до суду не повідомив. У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Оскільки позивач в поданій до суду заяві не заперечувала проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, судом 22.01.2018р. на підставі ст.ст.280, 281 ЦПК України було винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи , суд вважає , що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України , суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 25, 33 Конституції України, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами. Кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З вказаними нормами кореспондуються положення ст.313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії рішення Стахановського міського суду Луганської області від 23.11.2010р., шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстровано 25.11.1995р. Відділом реєстрації актів громадянського стану Стахановського МУЮ Луганської області, актовий запис №693, розірвано. У відповідності до копії свідоцтва про народження [NUMBER], виданого Академічним відділом ЗАГС м. Москви 24.12.2002р., [PERSON] народився [INFO], батьками записано - [PERSON] та [PERSON] Згідно копії паспорту громадянина України [NUMBER], виданого Стахановським МВ ГУМВС України у Луганській області від 14.04.2012р., [PERSON] народилась [INFO] у м. Кадіївка (Стаханов) Луганської області та з 29.03.2003р. зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. З копії рішення Стахановського міського суду Луганської області №2-3066/10 від 28.10.2010р. вбачається, що з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON],[INFO]., [PERSON], [INFO]., у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів, але не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця починаючи з 23.06.2010р. і до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти на її утримання по догляду за дитиною, [PERSON], [INFO]. у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів, щомісячно починаючи з 23.06.2010р. і до досягнення дитиною трирічного віку, до [INFO].; стягнуто в дохід держави судові витрати. Рішення набрало законної сили 16.11.2010р. Звертаючись з позовом до суду, позивач вказала, що надання дозволу її неповнолітньому синові у виїзді за кордон до Сполученого Королівства Великої Британії та Ірландії без згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення ним 16-ти річного віку необхідний для вивчення англійської мови та відпочинку. Вирішуючи питання щодо надання дозволу [PERSON], [INFO]. на тимчасовий багаторазовий виїзд до Сполученого Королівства Великої Британії та Ірландії без згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення ним 16-ти річного віку, суд враховує, що ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» визначає можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею. З урахуванням вищевикладеного, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишати територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, суд вважає частково обґрунтованою вимогу позивача про надання дозволу неповнолітньому [PERSON] на тимчасовий багаторазовий виїзд за кордон до Сполученого Королівства Великої Британії та Ірландії без згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення ним 16-ти річного віку, оскільки діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або на підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків. Застосовуючи наведені вище норми до виниклих між сторонами правовідносин, позовні вимоги позивача в частині надання дозволу оформляти документи для тимчасового виїзду неповнолітнього [PERSON] за межі України до досягнення дитиною 16-ти років до Сполученого Королівства Великої Британії та Ірландії з метою вивчення англійської мови та відпочинку задоволенню не підлягають. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі №6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі №6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі №6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі №6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-32509ск15, від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск1. За таких обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та надати дозвіл [PERSON], [INFO]. на тимчасовий виїзд за межі України до Сполученого Королівства Великої Британії та Ірландії без згоди та супроводу його батька [PERSON] на період з дня набрання рішенням законної сили до 31.12.2018 року.

Outcome: partial