Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу посилаючись на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON], 2013 року народження,який проживає з позивачем. З липня 2016 року шлюбні стосунки припинені, спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо. Сімейне життя не склалось через несхожість характерів,втрати поваги один до одного, різні погляди на виховання дитини. На примирення не згодна. Між сторонами не досягнуто згоди щодо матеріального утримання відповідачем сина. Син має статус дитини з інвалідністю, у зв'язку з цим позивач не може працювати, отримує допомогу, розмір якої не покриває навіть третину витрат пов'язаних з утриманням сина. Просила стягнути з відповідача на її користь на утримання дитини аліменти у розмірі3 000 грн. щомісячно Ухвалою суду від 01 лютого 2019 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 27.02.2019 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Після розірвання шлюбу бажає залишити собі прізвище [PERSON]. Відповідач [PERSON] позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнав повністю, не заперечує щодо їх задоволення. Позовні вимоги щодо стягнення аліментів визнав частково, має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1 500 грн. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 березня 2013 року, мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем. Згідно з ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушення жінки чи чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З липня 2016 року сторони не підтримують сімейні та подружні стосунки, спільне господарство не ведеться, проживають окремо, примирення не можливе, таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сім'ю на майбутнє неможливо, а подальше збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Збереження шлюбу між сторонами на паритетних засадах неможливе. На підставі статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, принципу № 4 Декларації прав дитини, ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44 сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., ст. 180, 181, 191 Сімейного кодексу України, як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини, отже, невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Частина 1 ст. 18 Конвенції про права дитини визначає принцип загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини та декларує, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. ст. 141,155 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, розірвання шлюбу між батьками, проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні розміру аліментів, суд приймає до уваги вимоги ст. ст. 180, 182 СК України. У судовому засіданні встановлено та прийнято до уваги, що малолітній [PERSON], [INFO] має статус дитини з інвалідністю. Відповідно до ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених законом. З врахуванням доказів, які надані сторонами на підтвердження заявлених вимог та заперечень, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина у розмірі 1 800 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно , до досягнення дитиною повноліття. При цьому суд враховує вимоги ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» щодо права кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: partial