Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон та дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Позов мотивує тим, що 28.10.2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб . В шлюбі [INFO] народилася дочка [PERSON]. 12 листопада 2014 року їх шлюб було розірвано за рішенням Луцького міськрайонного суду, після розірвання шлюбу вона змінила прізвище на [PERSON]. Вона має намір та матеріальну можливість забезпечити санаторно-курортне лікування та відпочинок неповнолітньої доньки за межами України. Однак, для можливості виїзду нам необхідна нотаріально посвідчена згода батька на виїзд дитини в супроводі матері. На її неодноразові звернення до відповідача надати таку згоду останній відповідає постійною, невмотивованою відмовою. Просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, без згоди батька [PERSON], до країн Шенгенської зони, Єгипту, Туреччини, Грузії, Болгарії, Кіпру, Чорногорії, Об'єднаних Арабських Еміратів, США, Португалії, Хорватії, Тайланду, Албанії, Індії, Танзанії, Великобританії, Домініканської республіки, Мальдів, Ірландії, В'єтнаму, Індонезії, Ізраїлю, Македонії, Греції неповнолітній дитині [PERSON] у супроводі матері [PERSON] на період з 01.12.2017 року по 01.06.2018 року. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила суд його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив суд в його задоволенні відмовити. Суду пояснив, що він не проти виїзду їх доньки [PERSON] за кордон, однак, його колишня дружина повинна повідомити йому країну, куди вони їдуть, термін їх перебування за кордоном, а тоді він надасть їй відповідний дозвіл на виїзд їх дитини за кордон. Представник третьої особи не заперечував щодо задоволення позову. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.4). Шлюб сторони розірвали 12.11.2014 року. (а.с. 8). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.89, яка набрала чинності для України 27.09.91, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.141 СК мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК). Згідно зі ст.157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пп.1 п.4 правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Позивачкою не наведено, в яку конкретно країну вона просить дати дозвіл на виїзд дитини, в який часовий проміжок, на який час та з якою ціллю. Таким чином надання дозволу на виїзд за кордон дитини [PERSON] в період з 01.12.2017 року по 01.06.2018 року в декілька країн, без визначення початку та закінчення поїздки не передбачено діючим законодавством України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Крім того, слід врахувати, що батько дитини має намір приймати участь у вирішенні питання тимчасового виїзду дитини за кордон у кожному конкретному випадку.

Outcome: dismissed