Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона з 21.09.2008 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] В шлюбі в них 10.11.2009 року народилась дочка [PERSON]. Зазначає, що в даний час вони з відповідачем проживають окремо. Добровільно матеріальної допомоги на утримання дочки чоловік не надає, хоча є фізично здоровим, інших утриманців не має, працює. Вважає, що відповідач має сплачувати аліменти на утримання їхньої дочки в частці від заробітку (доходу), а саме в розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу). Зазначений вище розмір аліментів та понесені нею витрати на правничу допомогу позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. В судове засідання сторони по справі не зявились. Позивач [PERSON] попередньо подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, в заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] також попередньо подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, в поданій заяві зазначив, що позовні вимоги визнає частково та погоджується на стягнення з нього аліментів в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу). Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що \~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] з 21 вересня 2008 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про шлюб (а.с. 6). 10 листопада 2009 року у сторін по справі народилась дочка [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про її народження серії 1-АМ № 151477 від 23.11.2009 року (а.с. 5). З довідки № 467, виданої виконавчим комітетом Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 16.02.2018 року вбачається, що дочка сторін [PERSON], 10.11.2009 року, проживає разом з матірю [PERSON] за адресою: с. Переорки, вул. Шевченка, 33, Вінницького району Вінницької області (а.с. 10). Згідно довідки про склад сімї за № 03, виданої Соснівською сільською радою Літинського району Вінницької області від 23.03.2018 року, відповідач по справі [PERSON] проживає разом з батьками: матірю [PERSON] та батьком [PERSON] в будинку своєї матері за адресою: с. Городище, вул. Подільська, 52, Літинського району Вінницької області (а.с. 26). Судом встановлено, що сторонами не досягнуто добровільної згоди щодо розміру щомісячної матеріальної допомоги на утримання малолітньої дочки [PERSON] Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. В частині 2 цієї статті зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.\~Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Так, при визначенні розміру аліментів суд, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, врахував: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, яка здорова та перебуває на утриманні матері; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, який працездатного віку, фізично здоровий, свого житла не має, проживає разом з своїми батьками пенсійного віку у будинку, який належить його матері та відсутність у платника аліментів інших аліментних зобовязань, а тому вважає, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання своєї малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Таким чином, аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи обєктивності та справедливості, суд вважає позов частково обґрунтованим, в звязку з чим він підлягає частковому задоволенню. За вказаних вище обставин, суд вважає, що за рішенням суду з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають до стягнення аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Згідно з ч.1\~ст.191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне з метою забезпечення інтересів дітей, допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць. В порядку\~ст.141 ЦПК України, у звязку з задоволенням позовну позивача, яка звільнена від сплати судового збору, судові витрати в розмірі 704,80 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача, в рахунок відшкодування понесених нею судових витрат на правничу допомогу, кошти в розмірі 500 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial