Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , яку неодноразово уточняла, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість за тілом позики в розмірі 17950 грн., а також 768 грн. 40 коп. -судовий збір. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що 27.01.2017 року до неї звернулась [PERSON] з проханням позичити їй 40 000 гривень. Враховуючи, що позивач добре знала відповідача і на той час в неї була така сума грошей, [PERSON] погодилась позичити їй 30100 та 350 доларів США, за умови повернення суми до 27.01.2020 року, виплачуючи щомісяця по 1000 грн. Саме на цих умовах сторони і уклали договір позики. На підтвердження передачі грошей відповідач власноруч написала позивачу розписку і отримала гроші. Водночас відповідач повернула не всі позичені кошти, а саме з жовтня 2017 по липень 2018 - 8300 грн., з 17.02.2020 по 11.05.2020 - 7512 грн, з 18.05.2020 по 26.07.2020 - 8488 грн, з суми основного боргу. Відповідач надала відзив, в якому заперечувала проти позову. Зазначила, що дійсно брала у позивача грошові кошти в борг та написала розписку на підтвердження отримання коштів. Але у період з 2017 по грудень 2018 відповідач сплатила всю суму боргу в розмірі 39350 грн. Оскільки відповідач сплатила всю суму боргу, а інші позовні вимоги є похідними, тому також задоволенню не підлягають. Позивачем надано письмові пояснення, в яких остання зазначає, що частина коштів, які перераховані відповідачем на користь позивача, були в рахунок сплати заборгованості за іншою розпискою від 29.03.2014 та інших заборгованостей. З квітня 2017 по жовтень 2018 відповідач повернула позивачу 8200 грн, що також підтверджується розрахунком за підписом позивача. [PERSON] також надала суду письмові пояснення, в яких зауважила, що позовна заява не містить вимог про стягнення боргу за розпискою від 29.03.2014. Насправді 27.01.2017 позивач змусила відповідача переписати розписку від 29.03.2014, оскільки минуло 3 роки. Позивач запевнила позивача, що попередню розписку вона знищила. Також позивач посилається на квитанції, які не увійшли у акт звірки, надаючи при цьому акт звірки, який подано раніше відповідачем. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08.04.2019 відкрито провадження у справі, розгляд справи суд вирішив проводити у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17.09.2019 справу прийнято до провадження судді Савченка Д.М. Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06.10.2020 позовну заяву задоволено повністю. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11.12.2020 заочне рішення від 06.10.2020 скасовано. Позивач у судовому засіданні відмовилась від позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Зазначила, що відповідач в минулому році (2020) повернула їй 16000 грн. в рахунок погашення боргу, крім того, кошти, про повернення яких зазначає відповідач, відшкодовувались за іншим зобов`язанням. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в його задоволенні відмовити, зазначила, що всі кошти повернула позивачу. Інших заяв та клопотань від сторін не надійшло. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. [PERSON] 27.01.2017 позичила [PERSON] грошові кошти в розмірі 30100 грн. та 350 доларів США, які остання зобов`язалась повернути до 27.01.2020, щомісячно сплачуючи по 1000 грн, починаючи з березня 2017 року, що підтверджується копією розписки від 27.01.2017 р. Отримання грошових коштів не спростовується відповідачем. [PERSON] здійснила часткове погашення суми боргу шляхом виплати коштів на картковий рахунок позивача на суму - 26930 грн., без врахування комісії банку за переказ коштів 5% -25583,50 грн., що підтверджується копіями наданих квитанцій. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі, електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року, справа № 359/1227/16-ц, провадження № 61-12412св18. При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання. Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, провадження №61-910св18, від 16 серпня 2018 року, справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18, від 21 березня2018 року, справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31жовтня 2018 року, справа № 707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18; Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18; Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18. Судом враховано, що [PERSON] здійснювала часткове погашення суми боргу шляхом виплати коштів на картковий рахунок позивача, що підтверджується наданими нею копіями квитанцій (а.с 26-66). У судовому засіданні відповідач підтвердила, що дійсно перерахувала ці суми позивачу на її картковий рахунок. У свою чергу позивач наполягала на тому, що надані квитанції не підтверджують того, що [PERSON] перераховувала їй кошти саме для погашення боргу за розпискою від 27.01.2017, однак не довела, що між сторонами існували й інші грошові зобов`язання. Отже, з суми боргу за розпискою від 27.01.2017 (30100 грн.+350 доларів США за курсом НБУ станом на час звернення до суду з даним позовом 26,43 грн. за 1 долар США дорівнює 9250,50 грн.) суд вважає необхідним відрахувати повернуті відповідачем протягом 2017-2018 років кошти позивачу, без врахування комісії банку за переказ коштів 5%, -25583,50 грн. =13767 грн. Позивачем у судовому засіданні визнано повернення відповідачем у 2020 році грошових коштів за розпискою від 27.01.2017 в сумі 16000 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем у повному обсязі повернуто позивачу грошові кошти за розпискою від 27.01.2017, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати залишаються за рахунок позивача.

Outcome: dismissed