Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів в сумі 6840,45 грн. В обґрунтування своїх позивних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 12.08.1999 року Центром ( відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету ХМР, за реєстровим номером № 5-99-193807, належить по 1/5 частині у трьох кімнатній квартирі [ADDRESS] . На даний час в квартири зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Так як відповідачу [PERSON] належить 1/5 частина приватизованої квартири , він повинен спалачувати квартирну плату та комунальні платежі, однак добровільно він відмовляється це робити в добровільному порядку, тому позивачка звернулася до суду з вказаним вище позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить слухати справу в її відсутність, позов підтримує у повному обсязі, окрім викладеного в ньому, зазначила, що гроші на оплату комунальних платежів їй надає її чоловік [PERSON] , на якого відкрито особовий рахунок на квартиру. Третя особа [PERSON] надав до суду заяву. в якій просить слухати справу за його відсутності. Треті особи , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився,надав до суду заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні позову, з підстав вказаних в них, також надав заяву, в якій просить слухати справу за його відсутності. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини: Як вбачається із Свідоцтва про право власності на житло від 12.08.1999 р., яке видано Центром ( відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету ХМР, за реєстровим номером № 5-99-193807, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності: [PERSON] - 1/5 частина, [PERSON] 1/5 частина, [PERSON] - 1/5 частина, [PERSON] , - 1/5 частина. Порядок користування квартирою між співвласниками не встановлено, а відтак і не розділено рахунки по оплаті житлово-комунальних послуг. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 26.03.2019 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З долучених до матеріалів справи позивачем копій квитанцій, встановлено, що платником комунальних послуг є [PERSON] , який є третьою особою по справі та не пред`являє вимог до відповідача. Інших доказів в обґрунтування позову позивач суду не надала, клопотань про їх витребування також не заявляла. Окрім того в судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачами будь-яких договорів щодо користування квартирою, зокрема, з приводу оплати комунальних послуг, не укладалось та домовленості не досягнуто. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Тобто, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Так, у положенні статті 13 Конституції України зазначено, що власність зобов`язує. Вказана норма кореспондує зі статтею 322 ЦК України - власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини 1 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» утримання приватизованих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08.10.1992року № 572, встановлено, що власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, чинне законодавство визначає обов`язок для співвласника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла. У зв`язку з цим, інші співвласники, які належним чином сплачують комунальні послуги як за себе, так і за іншого співвласника, вправі вимагати через суд стягнення в порядку регресу частину понесених витрат з недобросвісного співвласника. Таке право забезпечується ч. 1 ст. 544 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Однак, позивач не надав суду переконливих доказів того, що саме вона сплачувала комунальні послуги, а тому має право на зворотну вимогу ( регрес) до відповідача. Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що позивачем не доведено порушення її прав з боку відповідача, а тому у задоволені позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed