Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 13.03.2015 р. шлюб із відповідачем розірвано. Від такого мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею та перебувать на її утриманні. Позивачка належним чином піклується про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за синами не бере, розвитком дітей не цікавиться, матеріальної допомоги на їх утримання не надає. Крім цього, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей за кордон для зустрічі із бабусею, яка є громадянкою Португалії та проживає у Швейцарській Конфедерації. У зв'язку із наведеним, просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за кордон, а саме, до країн Європи, в тому числі - Республіки Польща, Німеччини, Швейцарської Конфедерації, Туреччини та Єгипту, без згоди та супроводу батька [PERSON] на строк з серпня 2018 р. по вересень 2019 р. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з мотивів, викладених у позовній заяві, просить їх задовольнити, крім того, вказав, що позивачка просить про дозвіл на неодноразові поїздки, їх кількість необмежена протягом вказаного періоду та у різні країни. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, покликаються на те, що, позовна заява не містить вимог щодо надання дозволу на конкретний (одноразовий) виїзд з визначенням його початку і закінчення, та крім того, наданням такого дозволу порушуються права батька, визначені СК України, просять у задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши сторони, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13.03.2015 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 22). Від такого мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що стверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER], які проживають з позивачкою та є на її утриманні (а.с. 12-13). З позовної заяви, пояснень представника позивачки, долучених до справи копій посвідчення іноземця серії [NUMBER] від 10.10.2016 р., свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.07.1982 р. вбачається, що матір позивачки - [PERSON], з 01.05.2013 р. є громадянкою Португалії, на даний момент проживає у Швейцарській Конфедерації, позивачка просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон для зустрічі дітей з бабусею, оскільки така поїздка сприятиме їхньому всебічному розвитку та нестиме в собі позитивний характер (а.с. 17-21). Згідно п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Позивачка просить надати дозвіл на виїзд дітей за кордон - до країн Європи, в тому числі, до Республіки Польща, Німеччини, Швейцарської Конфедерації, Туреччини та Єгипту на період з серпня 2018 року по вересень 2019 року. Між тим, позовна заява (її предмет та підстави, обґрунтування) не містять вимоги щодо отримання разового дозволу на виїзд неповнолітніх дітей без згоди батька в конкретну країну та на конкретний період часу. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах Верховного Суду України від 16.08.2018 року та від 04.10.2018 року (справа № 489/6320/16-ц, справа № 766/2050/17). За наведеного, суд вважає, що надання дозволу на виїзд дітей за кордон - до країн Європи, в тому числі, до Республіки Польща, Німеччини, Швейцарської конфедерації, Туреччини та Єгипту на такий період, як зазначає позивачка, а саме з серпня 2018 року по вересень 2019 року, без згоди батька грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дітей та фактично позбавить його можливості знати про місцезнаходження синів, умови проживання та інші обставини стосовно них, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 Сімейного кодексу України, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, є неприпустимим, а відтак, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed