Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва із позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщеням, а саме квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстрації. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач є власником спірної квартири, в якій на даний час зареєстрований колишній чоловік [PERSON] , шлюб з яким розірвано рішенням суду від 04.12.2019 року. Фактично шлюбні відносини та ведення сумісного господарства припинено з січня 2018 року. Оскільки відповідач не є членом сім`ї, добровільно не бажає знятися з реєстрації, позивач просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 15.02.2021 року відкрито провадження по справі, яку постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у спосіб, передбачений нормами ЦПК України, зокрема шляхом направлення ухвали суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду разом з позовною заявою та додатками до неї, судових повісток за адресою місця реєстрації. У відповідності до вимог ст. 278 ЦПК України відповідачу були також направлені всі матеріали позову з відповідними додатками до нього та запропоновано надати суду у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ували суду про відкриття провадження у справі відзив, чого зроблено нею так і не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, зважаючи на належне повідомлення відповідача у справі про розгляд такої, згідно вимог ст. 128, 131 ЦПК України та рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві), яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Заслухавши у судовому засіданні пояснення позивача, свідка, дослідивши у їх сукупності та співставленні надані суду докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог з огляду на таке. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.02.2016 року та Відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.02.2016 року. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04.12.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 31.10.2009 року, розірвано. Відповідно до акту про непроживання за місцем реєстрації, складеного за участю мешканців будинку [ADDRESS] [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає понад один рік, його особисті речі відсутні. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] під присягою дав суду покази, що він з вересня 2020 року проживає в спірній квартирі разом з позивачкою, відповідач не проживає в цій квартирі з квітня 2020 року. Частиною першою ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснено в пункті 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. У відповідності зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сукупністю належних і допустимих доказів доведено факт того, що гр. [PERSON] у спірній квартирі дійсно не проживає більше року без поважних на те причин. Оскільки позивач є власником зазначеної квартири, тому має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності щодо особи, яка не є його співвласником, проте в ній зареєстрована, шляхом визнання її такою, що втратила право на користування цим жилим приміщенням. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню частково, а саме в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користуваня житловим приміщеням, а саме квартирою [ADDRESS] . В задоволенні позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації суд відмовляє, оскільки в данному випадку третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, не має ні прав, ні обов`язків, тому на неї не можуть покладатись зобов`язання, а визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням передбачає і зняття її з реєстрації за вказаною адресою в силу відповідного закону. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 908 грн. 00 коп., які сплачено позивачем за подання позову. На підставі викладеного та

Outcome: partial