Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до Берегівського районного суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, вказавши наступне. 16 вересня 1995 року позивачка уклала шлюб з [PERSON], який вони зареєстрували у виконавчому комітеті Бадалівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено відповідний актовий запис за № 13. 08 листопада 2005 року в подружжя народився син [PERSON]. Проте з часом стало зрозуміло, що їх шлюб виявився невдалим. Відповідач з самого початку не брав участі в матеріальному забезпеченні нашої сімї, справами якої останній ніколи по справжньому не цікавився та не займався. Він не відчував ніякої відповідальності за долю своєї сімї. Рішенням Берегівського районного суду від 18 вересня 2014 року у справі № 297/1597/14?ц їх шлюб розірвано, залишено проживати сина разом з позивачкою та стягнуто аліменти з чоловіка на користь позивачки на утримання дитини; вирішено питання розподілу судових витрат. Вказала, що навіть під час їх спільного проживання та перебування у шлюбі відповідач особливо не цікавився життям їх сина. Наразі він взагалі не приділяє йому ніякої уваги, не виявляє до нього і батьківської турботи, настільки необхідної йому в такому віці. Відповідач не приймає ніякої участі у його вихованні, не піклується про його здоровя, фізичний, духовний та моральний розвиток. Позивачка [PERSON] має намір періодично виїжджати разом із сином за кордон, зокрема, до Угорщини та інших країн Євросоюзу, бо вважає, що туристичні та оздоровчі поїзди за кордон позитивно вплинуть на здоровя дитини, сприятимуть її гармонійному духовному та інтелектуальному розвитку, поглиблять знання про культуру і побут інших народів світу, розширять кругозір сина та допоможуть у становленні його як всебічно розвиненої особистості. Так, у період з 22 липня 2013 року по 22 липня 2015 року відповідач надав позивачці нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за кордон без нього. Проте наразі вона не має змоги отримати від відповідача нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон, як цього вимагає законодавство України, оскільки він спілкуватися з нею не бажає, будь-якого сприяння їй у вирішенні даної проблеми не здійснює. Він безпричинно відмовляє позивачці у наданні такого дозволу. Таким чином, позивачка просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина без згоди його батька, а також оформити без згоди батька відповідні проїзні документи. Позивачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, однак подала заяву, згідно якої просила справу розглянути за її відсутності, позов підтримує, просить задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, своєчасно, причину неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи не подавав, тому на підставі ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, про що не заперечує позивачка. Подав заперечення проти позову, з якого вбачається, що проти задоволення позову не заперечує, разом з тим, просив відмітити в рішенні, що він надає згоду на виїзд сина за кордон. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши всі обставини, які мають значення для правильного її вирішення, суд приходить до наступного. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, документальне оформлення документів для зарубіжних поїздок регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», який також визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною першою статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частинами першою, другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова відповідача від надання дозволу на виїзд за кордон на відпочинок та оздоровлення його сину є безпідставною, йде врозріз з інтересами самої дитини. Відмовляючи в наданні вказаного дозволу, відповідач зловживає своїми батьківськими правами і здійснює їх всупереч інтересам малолітніх дітей та перешкоджає позивачці у їх вихованні, піклуванні про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, створенні належних умов для розвитку їхніх природних здібностей, підготовці їх до самостійного життя та праці. У випадку, якщо як стверджує відповідач, він надає дозвіл на виїзд сина за кордон, задоволення позову не спричинить порушення його прав та свобод. При цьому згідно п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо інший з батьків відсутній у пункті пропуску. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про те, що відмова відповідача є безпідставною, створюючи дитині складнощі у виїзді за кордон з метою оздоровлення, відпочинку, духовного й культурного розвитку дитини, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено будь-яких обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог на виготовлення відповідних документів для тимчасового виїзду неповнолітньої дитини, а також надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу (згоди) або супроводу батька за межі України до країн Євросоюзу. Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», пунктів 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724), статей 141, 155 Сімейного кодексу України, статей 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved