Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що їй на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], в якій зареєстровані вона, її син - [PERSON], колишня невістка - [PERSON] та онучки - [PERSON] і [PERSON] Не зважаючи на реєстрацію, вона в належній квартирі не мешкає, а її син - [PERSON] припинив мешкати за вказаною адресою з квітня 2016 року. Відповідач [PERSON], мешкаючи в належній їй квартирі, стала поводитись неетично, заявляти свої права на квартиру, проявляє свавілля та нестриманість, перешкоджає їй реалізовувати права користування та розпорядження квартирою. З квітня 2016 року [PERSON] припинила сплачувати комунальні послуги, якими користується у вказаній квартирі, внаслідок чого позивач несе тягар по сплаті комунальних послуг. В теперішній час позивач має намір продати належну їй квартиру, але позбавлена це зробити з огляду на те, що однією з умов покупця квартири є зняття з реєстрації всіх зареєстрованих в ній осіб. Таким чином, реєстрація [PERSON] та дітей в належній їй квартирі створює обмеження у праві щодо повноцінного користування та розпорядження майном. З посиланням на ст.17 Загальної Декларації прав людини, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 319, 321, 328, 391 ЦК України позивач просить визнати [PERSON] разом дітьми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги і пояснила, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належить їй на праві власності. За зазначеною адресою вона зареєстрована, але фактично мешкає за іншою адресою. [PERSON] в теперішній час є її колишньою невісткою. Після укладення шлюбу із її сином - [PERSON] невістка з її дозволу і згоди була зареєстрована та вселена до зазначеної квартири, при цьому вона особисто ніколи разом із невісткою не мешкала, спільного побуту не мала. Будь-яких домовленостей щодо порядку користування [PERSON] квартирою між ними не було. Після розірвання шлюбу з [PERSON] відповідачка разом із двома дітьми продовжує мешкати в належній їй квартирі, при цьому вартість комунальних послуг сплачувати відмовляється, чинить перешкоди у здійсненні нею права власності, які полягають в тому, що вона відмовляється знятися із дітьми з реєстраційного обліку за вказаною адресою; не пустила потенційних покупців оглянути квартиру. Пояснила, що вона має ключі від квартири; приблизно з липня-серпня 2017 року сплачує квартплату за належну їй квартиру, а до цього часу вартість комунальних послуг сплачував її син - [PERSON] Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та на ст.9 Конвенції про права дитини, Декларацію про права дитини, в контексті яких зазначив, що залишаючи за малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] і, визнаючи їх матір такою, що втратила право користування жилим приміщенням, буде порушено принцип, закріплений в зазначених нормативних актах, відповідно до якого малолітня дитина не може бути розлучена з матір*ю, крім випадкових обставин. Визнання [PERSON] та її малолітніх дітей особами, що втратили право користування жилим приміщенням жодним чином не вплине на обсяг їх прав. Відповідач [PERSON], яка є законним представником малолітніх [PERSON] та [PERSON] позов не визнала і пояснила, що з 2010 року після укладення шлюбу із сином позивачки по справі - [PERSON] вона з дозволу власниці житла була зареєстрована, та проживала в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на вказану квартиру нею жодним чином не оспорюється. Під час шлюбу із сином позивачки народила двох дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], яка є інвалідом і хвора психічне захворювання - аутизм. Сімейне життя із [PERSON] не склалось, оскільки він пішов із сім*ї через хворобу молодшої доньки, яку вона не погодилась здати до інтернату. Шлюб було розірвано в судовому порядку. Оскільки вона не має власного житла, то після розірвання шлюбу продовжує до теперішнього часу разом із дітьми мешкати в квартирі, яка належить колишній свекрусі та сплачує комунальні послуги в тій мірі, що дозволяє її матеріальний стан. Перешкод у користуванні [PERSON] квартирою вона не чинить, оскільки остання має ключі від квартири і вільний доступ до неї; будь-яких перешкод у розпорядженні квартирою чинити не може взагалі. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позову, посилаючись на його безпідставність, оскільки відсутні передбачені законодавством підстави для визнання [PERSON] та двох малолітніх дітей, які є онучками позивачки по справі, до того ж одна дитина є інвалідом з дитинства, особами, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] Представник Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Карпушин В.С. заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що це призведе до порушення прав малолітніх дітей, безумовної втрати їх прав на користування житлом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що перебуває у дружніх стосунках із [PERSON] Позивачка по справі не мешкає в належній їй квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], яку вона особисто мала намір придбати. В серпні 2017 року вони разом із [PERSON] прийшли оглянути квартиру з метою майбутнього придбання, але [PERSON], дізнавшись про мету їх візиту, до квартири не пустила. Зі слів [PERSON] відомо про те, що остання перебуває в неприязних стосунках із колишньою невісткою, яка не віддавала ключі від квартири, але згодом їх повернула. Свідок [PERSON], пояснила, що з 2012 року мешкає в будинку № [ADDRESS]. Знайома із [PERSON], яка мешкає в [ADDRESS] вказаного будинку і якій вона іноді допомагає доглядати за дітьми, оскільки молодша дитина хвора на психічне захворювання та потребує постійного догляду. Чоловік відповідачки пішов із сім*ї, шлюб було розірвано. Пояснила, що [PERSON] має вільний доступ до квартири [ADDRESS], оскільки одного разу вона залишилась із дітьми [PERSON] у вказаній квартирі, до якої, відкривши двері власним ключем, зайшла [PERSON] Зі слів [PERSON] їй відомо про те, що колишня свекруха погрожувала вигнати її з дітьми з квартири, мотивуючи це тим, що вона є власницею квартири. Свідок [PERSON] пояснила, що мешкає в будинку № [ADDRESS] і їй відомо про те, що [PERSON] разом із двома дітьми, один з яких є інвалідом за психічним захворюванням, постійно мешкає у [ADDRESS] вказаного будинку. Чоловік відповідачки пішов із сім*ї. Ій відомо про те, що свекруха відповідачки має ключі від квартири [ADDRESS]. Про будь-які перешкоди в користуванні [PERSON] вказаною квартирою з боку [PERSON] їй нічого невідомо. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02 лютого 1998 року є власницею трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). У зв*язку з укладенням шлюбу 06 липня 2011 року позивач [PERSON] змінила дошлюбне прізвище «[PERSON]» на післяшлюбне «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія № [NUMBER] (а.с.32). З довідки КП «Служба єдиного замовника» від 21 серпня 2017 року № 5531 вбачається, що в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 5 осіб - власниця [PERSON] з 07.09.2011 року, її син - [PERSON] з 14.02.2007 року, невістка - [PERSON] з 10.02.2010 року та малолітні онуки - [PERSON], [INFO] з 07.09.2011 року та [PERSON], [INFO] з 28.05.2013 року (а.с.8,44). Відповідно до довідки КП «Служба єдиного замовника» від 21 серпня 2017 року № 5550 [PERSON] фактично проживає за адресою: [INFO] (а.с.33). Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 вересня 2017 року, яке набрало законної сили 30 вересня 2017 року, шлюб зареєстрований 10 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], розірвано (а.с.56). Відповідно до рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 липня 2010 року, яке набрало законної сили 01 серпня 2017 року, із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання двох малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] (а.с.43). З акту перевірки паспортного режиму від 28 вересня 2017 року вбачається, що [PERSON] з моменту реєстрації разом із двома малолітніми дітьми мешкає в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] (а.с.45). [PERSON], [INFO] є інвалідом у зв*язку із діагнозом дитячий аутизм, що підтверджується індивідуальною програмою реабілітації дитини-інваліда № 57 від 16 червня 2017 року (а.с.46-48), протоколом засідання КЛПУ «Обласна психіатрична лікарня м.Слов*янська» № 397/8 від 06 червня 2017 року (а.с.49) та рішенням від 07 серпня 2017 року про зарахування дитини-інваліда на реабілітацію (а.с.51). Відповідно до висновку № 922/26 від 08 грудня 2017 року Орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради вважає недоцільним інтересам малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], 2013 року визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS], оскільки це призведе до безумовної втрати прав дітей на житло, до звуження обсягу їх існуючих майнових прав та порушення охоронюваних законом інтересів (а.с.70). Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 3 ст. 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім*ї вправі вселяти займане ним жиле приміщення інших членів сім*ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до частини 4 вказаної вище статті, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 64 ЖК України, членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено з пояснень позивача та відповідача, що [PERSON] була вселена та зареєстрована до квартири, належної позивачці [PERSON] за її згоди та дозволу в якості дружини [PERSON] - сина позивачки по справі, який є членом сім*ї останньої. Після народження дітей - [PERSON] та [PERSON], які є рідними онуками позивачки, вони були зареєстровані та вселені до вказаної квартири, що цілком відповідає вимогам ч. 2 ст. 156 СК України. Згідно ч.4 ст.156 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його сім»ї права користуватися займаним приміщенням. Пунктом 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Пунктом 39 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або закону. Як встановлено з пояснень позивача [PERSON], при вселенні невістки до належної їй квартири між ними не було домовленості про інший порядок користування останньою жилим приміщенням, ніж той, що передбачений ч.1 ст.156 ЖК України. Судом встановлено і це не заперечується ані позивачем, ані її представником, що [PERSON], не маючи власного житла, разом із малолітніми дітьми з моменту реєстрації до теперішнього часу постійно мешкає в квартирі [ADDRESS], отже відсутні передбачені законом підстави для визнання відповідачів [PERSON] та малолітніх [PERSON] та [PERSON] особами, що втратили право користування жилим приміщенням вказаної квартири. Згідно з вимогами ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує права дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 1 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як вбачається із частини 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Суд, враховуючи вимоги законодавства щодо найкращого забезпечення інтересів дітей та недопустимість порушення їх житлових прав, беззаперечно погоджується із висновком Органу опіки та піклування при виконкомі Костянтинівської міської ради в частині того, що визнання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] призведе до безумовної втрати прав дітей на житло, до звуження обсягу їх існуючих майнових прав та порушення охоронюваних законом інтересів. Приймаючи до уваги вищевикладені обставини та положення законодавства, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Судом досліджені акт звіряння розрахунків, відповідно до якого станом на 01 листопада 2017 року заборгованість за послуги з газопостачання за адресою: [ADDRESS] становить 5159 грн 19коп (а.с.65); довідка КП «Компанія «Вода Донбасу», відповідно до якої станом на 01 листопада 2017 року заборгованість за послуги водопостачання за адресою: [ADDRESS] становить 3058 гривень 34копійки (а.с.66); надані позивачем копії квитанцій та чеків на підтвердження сплати вартості комунальних послуг (а.с.34-42); копія укладеного між відповідачкою [PERSON] та ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» договору № 55228 від 09 жовтня 2017 року про погашення заборгованості за спожитий природній газ за адресою: [ADDRESS] (а.с.76) та копії квитанцій від 09 жовтня 2017 року (а.с.75), від 13 листопада 2017 року (а.с.77) про сплату [PERSON] загальної суми в розмірі 1567 гривень 64 копійки в рахунок виконання умов цього договору; копію квитанції від 21 жовтня 2017 року про сплату вартості спожитої електричної енергії на суму 363 гривні (а.с.73). Щодо посилань позивачки на несплату [PERSON] вартості комунальних послуг за вказаною квартирою та утворення у зв*язку з цим заборгованості, суд вважає за необхідне зазначити, що це не є предметом позову у даній цивільній справі і не впливає на висновки, яких дійшов суд. Посилання представника позивача на постанови Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, від 15 травня 2017 року № 6-2931цс, від 16 січня 2012 року № 6-57цс11 і правові позиції у вказаних справах є неспроможним зважаючи на те, що зміст позовних вимог, підстави позову і встановлені фактичні обставини справи по вказаним вище справам і цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та малолітніх [PERSON], [PERSON] не є подібними. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести на позивача по справі. На підставі ст.47 Конституції України, ст.ст.9, 64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 29,317,319,391, 405 ЦК України, ст.160 СК України, Закону України «Про охорону дитинства», ст.3 Конвенції про права дитини,

Outcome: dismissed