Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою в обґрунтування якої зазначила, що під час шлюбу з відповідачем народили сина [PERSON], [INFO] Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.01.2014 шлюб між сторонами розірваний, дитина залишилась проживати разом з позивачкою та знаходиться на утриманні і вихованні останньої. Родичі [PERSON] мешкають на території Росії, однак позивачка не може разом з дитиною їх відвідати, так як відповідач не надає згоди на виїзд дитини з України. Позивачка просить суд задовольнити позов та надати дозвіл на виїзд за межі України свого сина без згоди та супроводу батька. В суді позивачка підтримала позов, дала пояснення відповідно до викладених в ньому обставин, надавши докази родинних зв'язків з особами, до яких вона має намір виїхати з дитиною до Російської Федерації. Зазначила, що має постійне місце працевлаштування в Україні та на літо планує відпустку з метою відвідування разом з дитиною своїх родичів, що робила й раніше, проте відповідач відмовляється надати необхідний дозвіл. Представник відповідача проти позову заперечував, пославшись на неправдивість показань позивача щодо неприймання відповідачем участі в утриманні та вихованні сина, на користь чого надав копії товарних чеків про придбання іграшок, їжі та одягу для дитини. Вважає, що відвідування дальніх родичів по лінії матері позивачки не може вплинути на моральний чи духовний розвиток сина, а сам факт відвідування країни, з якою Україна фактично знаходиться в стані війни, загрожує життю та здоров'ю останнього. Крім того, в останній час позивачка перешкоджає йому спілкуватись з дитиною, отже є побоювання що син взагалі не повернеться в Україну. Суд, заслухавши сторони, розглянувши надані докази, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: [PERSON], [INFO] є сином [PERSON] і [PERSON] (а.с. 5). 10.01.2014 шлюб між сторонами розірвано, дитина проживає разом з матір'ю, що сторонами не заперечується та підтверджено відповідними доказами (а.с. 4, 6). Як вбачається з наданих суду копій паспортів, свідоцтв про народження бабуся, рідні тітки позивачки та їх діти мешкають на території Російської Федерації (а.с. 29-37). Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 155 СК України передбачає, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності та не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначені права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетне та принципове значення мають інтереси дитини, які є непорушними незалежно від стосунків батьків між собою, що закріплено і в міжнародних нормах. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, суд вважає що бажання позивачки повезти дитину до родичів не суперечить інтересам дитини, відповідає засадам сімейних відносин та сприяє здійсненню гарантованих дитині прав на належний розвиток та виховання. Посилання відповідача на те, що відвідування дитиною родичів не може сприяти її моральному, духовному чи фізичному розвитку, що позивачка має намір залишити дитину за кордоном, а сама поїздка загрожує життю та здоров'ю останньої безпідставні та суперечать моральним засадам суспільства, відповідних доказів суду не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. З погляду на вищевикладене суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, проте частково, так як вимога про визнання безпідставною відмову [PERSON] надати дозвіл на виїзд за кордон малолітнього [PERSON] не є способом захисту цивільних прав та інтересів позивачки чи дитини, а негайне виконання рішення суду в даній справі не передбачено ст. 367 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial