Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дубенського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем, у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11.02.2015 шлюб між ними розірвано, стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 1/3 частки його доходу щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Визначено місце поживання доньки, [PERSON] , з матір`ю [PERSON] . З 09 листопада 2017 року позивачка перебуває в офіційному шлюбі з [PERSON] , громадянином Республіки Польща. Наприкінці 2017 року разом з малолітньою донькою [PERSON] на законних підставах, а саме на основі заяви відповідача, позивачка виїхала за межі території України і на даний час постійно проживають в Республіці Польща. Відтак позивачка має можливість надати дитині середню освіту за кордоном, а саме у Республіці Польща. Позивачка в повній мірі забезпечує доньку всім необхідним. Для отриманні від відповідача дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон з метою здобуття нею середньої освіти позивачці постійно доводилося просити про це відповідача, принижуватися. На її неодноразові телефонні дзвінки відповідач не відповідає, в переписці у соціальних мережах відповідач відверто кепкує з позивачки, шантажує її, пропонуючи «обміняти» свій дозвіл на відмову позивачки від стягнення з нього аліментів на утримання дитини. Такими діями відповідач шкодить інтересам дитини. Разом з тим, від часу розірвання шлюбу відповідач з донькою не бачився, не мав регулярних особистих стосунків і прямих контактів з нею, жодної участі у її вихованні не приймає. З часу свого свідомого життя донька фактично не знає свого біологічного батька. Вищевказані обставини слугували причиною звернення позивачки до суду з позовною заявою про позбавлення відповідача батьківських прав. Рішенням Дубенського міськрайонного суду її поовні вимоги були задоволені, однак Рівненський апеляційний суд своєю постановою від 07.02.2019 року вказане рішення скасував, попередивши [PERSON] про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню та утриманню дитини. [INFO] у позивачки з [PERSON] народилася спільна донька [PERSON] , сестра [PERSON] . Донька позивачки і відповідача [PERSON] повністю адаптована на проживання та навчання на території Республіки Польща. Має присвоєний номер ПЕСЕЛЬ (аналог РНОКПП в Україні). На 2020/2021 навчальний рік донька зарахована на навчання до першого класу Початкової школди з інтеграційними відділами №9 імені Богатерув Вестерпляте в м. Конін, Республіка Польща. Згідно освітньою програмою вона закінчить навчання у 2028 році. Відповідно до календарного плану навчального року, 2020/2021 навчальний рік у Початковій школі з інтеграційними відділами №9 імені Богатерув Вестерпляте закінчується 31 серпня 2021 року. Виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню її світогляду та добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку, пристосує дитину до комунікабельності, вивчення мов, забезпечить гармонійне здобуття дитиною якісної середньої освіти. 04 вересня 2020 року позивачка звернулася до відповідач з письмовою досудовою пропозицією стосовно надання дозволу на тимчасовий виїзд доньки за кордон, однак жодної відповіді від відповідача не отримала. Тому змушена звернутися до суду з вказаним позовом, Просить надати малолітній [PERSON] , [INFO] , дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Республіки Польща, без згоди та супроводу батька [PERSON] , з метою навчання у початковій школі у супроводі матері [PERSON] з дня набрання рішенням законної сили і до 31 серпня 2022 року. Рішення просить допустити до негайного виконання. Стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 27 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовних вимог не визнає, з доводами позивачки не погоджується, оскільки ніколи не відмовлявся від дитини, не намагався шкодити інтересам малолітньої дочки [PERSON] , його не позбавлено батьківських прав відносно неї. Тому вони мають рівні права та обов`язки відносно доньки. Проте забезпечувати інтереси позивачки по справі не бажає. Зазначає, що питання надання дозволу на виїзд доньки [PERSON] за кордон виникло не з метою її навчання, а з бажанням позивачки постійно перебувати зі своїм чоловіком [PERSON] , який є громадянином Республіки Польща, і з яким перебуває в шлюбі з 09 листопада 2017 року. Вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон позбавить його можливості і надалі брати участь у вихованні [PERSON] та можливості спілкуватися з нею. Крім того, зазначає, що це не вперше позивачка звертається до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. З таким позовом вона зверталася у 2019 році. Рішенням Дубенського міськрайонного суду її позовні вимоги було частково задоволено. Однак постановою Рівненського апеляційного суду рішення першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову [PERSON] було відмовлено. І тоді, і тепер позивачка та їхня малолітня донька перебувають за кордоном. Відповідач не заперечує той факт, що двічі надавав згоду на тимчасовий виїзд [PERSON] в супроводі матері за кордон. Та не дивлячись на те, що термін поїздки доньки за кордон давно закінчився, [PERSON] не забезпечила її повернення до України. Також відповідач зазначає, що постійно сплачує аліменти на утримання доньки, це його обов`язок. Він був впевнений, що ці кошти ідуть на утримання їхньої дитини. Однак позивачка повідомила, що розмір аліментів, які він сплачує (3000 грн.) недостатній, так як є батьки, які сплачують аліменти в розмірі 10 000 грн. щомісячно, тому вона сплачені ним аліменти використала на оплату послуг адвоката. Це обурило відповідача і саме тому він написав, щоб вона відмовилася від аліментів. Просить відмовити у задоволені позову повністю. 01 березня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача адвокат Шаховський В.О. підтримав позовні вимоги повністю, надав пояснення згідно позовної заяви. Представник відповідача адвокат Мельник Т.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Зазначила, що у 2017 році відповідач надав [PERSON] дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі матері з метою оздоровлення та лікування. Знаючи про те, що цей дозвіл закінчується в грудні 2019 року, позивачка не повернула дитину на територію України і без будь-яких законних підстав, згідно законодавства України, з грудня 2019 року і по даний час дитина перебуває за кордоном. Згідно законодавства Польщі, дитина має дозвіл на тимчасове проживання на території Польщі до 2023 року. Виникає питання, навіщо суд має надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон, вказуючи період до 31 серпня 2022 року. В матеріалах справи є відомості, що дитина дійсно навчається. З червня 2021 року по 31 серпня 2021 року у дитини літні канікули. З чим пов`язано, що дитина до 31 серпня 2022 року повинна перебувати на території Республіки Польща жодного доказу не має.Відповідач та його представник не заперечують той факт, що дитина навчалася у початковому класі вказаної позивачкою школи. Чи буде дитина надалі навчатися у цій школі жодного доказу не має. Отримуючи досудову пропозицію, відповідач погодився дати дозвіл на виїзд дитини за кордон, при умові, що позивачка привезе дитину на канікули на територію України. Однак, позивачка не бажає приїхати на Україну, повернути дитину, щоб батько приймав участь у її вихованні та житті. Позивачка діє не в інтересах своєї доньки [PERSON] , а в інтересах своєї нової сім`ї, позбавляючи батька можливості поспілкуватися зі своєю дитиною. Відповідач звертався до Органу опіки та піклування з питанням щодо надання можливості йому спілкуватися з дитиною у відповідні періоди, однак дане питання було залишено без розгляду у зв`язку з тим, що дитина та її матір знаходяться за кордоном. Так, є рішення, яким суд зобов`язав Орган опіки та піклування контролювати здійснення відповідачем його батьківських обов`язків, однак він не може приймати участі у вихованні дитини, оскільки його донька постійно проживає за кордоном. Відповідач сплачує на утримання доньки аліменти. Він не займається вихованням дитини не з власної волі, а з причин, які від нього не залежать. Щоб брати участь у вихованні дитини, вважає, що донька повинна проживати на території України. Тому, вважає, що даний позов є безпідставним, права дитини, які представляє позивачка, не порушені жодним чином. Позовні вимоги не знайшли підтвердження у судовому засіданні та не підлягають до задоволення. Заслухавши учасників, дослідивши докази, суд прийшов до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] , її батьками зазначені сторони по справі (а.с. 11). Дитина зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.12-13). Позивачка [PERSON] також зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про о свідчить витяг з Єдиного ДДР (а.с.10). Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11.02.2015 шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 1/3 частки його доходу щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Визначено місце поживання доньки, [PERSON] , з матір`ю [PERSON] (а.с.14). Як слідує зі змісту постанови Верховного Суду від 08.05.2019, Рівненський апеляційний суд постановою від 07 лютого 2019 року, яку залишено без змін, скасував рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 11.10.2018 про позбавлення відповідача батьківських прав, попередивши [PERSON] про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню дитини та поклав на орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачем (а.с.18-21). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Львівській області 09 листопада 2017 року, позивачка перебуває у шлюбі з [PERSON] . Шлюб зареєстровано 09.11.2017 (а.с. 15). 13 травня 2020 року [PERSON] , [INFO] , присвоєно номер ПЕСЕЛЬ (а.с.24). З 01 вересня 2020 року [PERSON] , [INFO] , є ученицею 1 класу 2020/2021 навчального року початкової школи з інтеграційними відділами №9 імені Богатерув Вестерпляте в Коніні. Згідно з освітньою програмою навчання закінчить у 2028 році (а.с.26). 04.09.2020 позивачка зверталась з досудовою пропозицією до відповідача щодо надання письмового нотаріального дозволу на тимчасові поїздки доньки [PERSON] за кордон з метою навчання в початковій школі (а.с.30-31).). Згідно виписки з листування сторін у соціальній мережі «viber», відповідач просить «зняти з нього аліменти» в обмін на «всі потрібні дозволи» (а.с.17). Приймаючи вищевказані фактичні обставини по справі суд також виходить з наступного. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року,вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Установлено що на час подання позову та його вирішення судом дитина разом із матір`ю проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.25,26). Рішенням Воєводи Польського від 23.11.2020 року неповнолітній [PERSON] надано дозвіл на тимчасове перебування для члена сім`ї іноземця на території Республіки Польща до 07.10.2023 року (а.с.63,64). З 01 вересня 2020 року [PERSON] , [INFO] , є ученицею 1 класу 2020/2021 навчального року початкової школи з інтеграційними відділами №9 імені Богатерув Вестерпляте в Коніні. Таким чином, відсутність згоди відповідача, як батька малолітньої [PERSON] , на виїзд дитини за межі України обмежує права дитини на свободу пересування, соціального, культурного, мовного середовища дитини. Фактичні обставини даної справи свідчать про те, що відповідач не надає дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон в супроводі матері без належних на те підстав всупереч інтересам дитини і це надає право позивачу отримати дозвіл на тимчасовий виїзди її доньки разом з нею за кордон за відсутності згоди батька дитини на підставі рішення суду, для здійснення свого права та виконання обов`язку, як матері, що ґрунтується на повазі до прав дитини та її людської гідності. При цьому, бажання позивача отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон повністю узгоджується з її правами та обов`язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, та відповідає інтересам малолітньої дитини. Також слід зазначити, що ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Сприяючи забезпеченню якнайкращих інтересів дитини, суд приходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, оскільки виїзд дитини за кордон з метою навчання у початковій школі за своєю метою позитивно впливатиме на її загальний розвиток, а тому позов підлягає задоволенню. При цьому, суд відкидає доводи сторони відповідача, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон позбавить його можливості брати участь у вихованні дитини та можливості спілкуватися з нею, оскільки належних та допустимих доказів щодо зазначеної обставини суду не надано. Крім того, стороною відповідача на надано доказів того, що останній намагався спілкуватися з донькою та брати участь у її житті Суд вважає, що при позитивному вирішенні спору жодним чином не будуть порушені чи обмежені права відповідача, оскільки такий дозвіл не є абсолютним, в ньому зазначається строк тимчасового перебування дитини за кордоном та країна перебування. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, що відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.1 ст.133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 840, 80 грн., який підлягає стягненню з відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved