Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, який в процесі розгляду справи уточнювала та в якому просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку № 9 по вулиці Рівненській в місті Запоріжжі (стара адреса вулиця Рівненська, буд. 7, м. Запоріжжя), як частку у спільному майні подружжя та на 1/2 частку вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого 27.06.2016 року. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що 03 серпня 1973 року позивач уклала шлюб з [PERSON]. 27 червня 2016 року її чоловік помер та після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, яке складається з частини житлового будинку № 9 по вул. Рівненській у м. Запоріжжі (стара адреса: м. Запоріжжя, вул. Рівненська, буд. 7) право власності на який зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва № 334 про право особистої власності на житловий будинок, виданого Міськкомунгоспом виконкому Запорізької міської ради народних депутатів 05.05.1986 року. Як зазначає позивач, згідно з рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів від 17.01.1991 року № 34 «Про упорядкування нумерації індивідуальних житлових будинків в колишньому сел. Чкалова та сел. «Карантинка» житловому будинку, який на праві власності був зареєстрований за її чоловіком [PERSON] з поштовою адресою вул. Рівненська, 7 було присвоєно нову поштову адресу вул. Рівненська, 9. За твердженнями позивача, вказаний вище житловий будинок був побудований нею та її чоловіком за період їх спільного подружнього життя на їх спільні кошти, а тому є їх спільною сумісною власністю, в якій частки подружжя є рівними, а тому ? частка зазначеного будинку належить їй позивачу [PERSON] дружині померлого, як частка у спільному майні подружжя. За життя чоловік позивача [PERSON] заповіту не склав. Спадкоємцями першої черги наслідування за законом є його дружина позивач по справі, та його син [PERSON] відповідач по справі. На час смерті [PERSON] позивач проживала разом з ним та вони були зареєстровані за однією адресою по вул. Рівненська, буд. 9 в м. Запоріжжя, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Після смерті чоловіка позивач продовжувала проживати у вказаному будинку. Син померлого відповідач по справі, тривалий час проживає в Росії. На час смерті батька з ними разом не проживав, не вів спільного господарства, спадщину після смерті батька приймати не бажає та відмовляється від неї на користь позивача. Намірів приїжджати в Україну він не має, у звязку з чим видав [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження його майном та ведення його справ, у тому числі і в суді. У встановлений статтею 1270 Цивільним кодексом України шестимісячний строк після відкриття спадщини позивач звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, яка була зареєстрована за № 64 та на підставі якої заведено спадкову справу за № 29/2016, проведено реєстрацію спадкової справи в Спадковому реєстрі за № 59324431. Однак, постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] від 04.04.2017 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON], у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності померлого на спадкове майно. Враховуючи, що вирішити питання щодо оформлення спадщини після смерті чоловіка позивач, у звязку з втратою правовстановлюючих документів на спадкове майно, в нотаріальному порядку не має можливості, вона вимушена звернутися до суду за захистом свого права в судовому порядку. Позивач в судове засідання не зявилась, в матеріалах справи міститься її заява, за змістом якої остання просить суд розглядати справу без її участі та участі її представника, задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не зявився. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] надала суду заяву про визнання позову за змістом якої зазначила, що повністю визнає позовні вимоги і не заперечує проти ухвалення рішення про задоволення позову, наслідки визнання позову їй відомі та зрозумілі, просила розглядати справу без її участі та участі її довірителя. У відповідності до частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Згідно з частиною 1 статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 57 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, 03.08.1973 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, у звязку з чим остання змінила своє прізвище на «Дубровіна», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого відділом РАЦС апарату акима міста Теміртау № 1397727, актовий запис 87 (а.с.16). Відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № 334 від 05.05.1986 року, виданого Міськкомунгоспом виконкому Запорізької міської ради народних депутатів (а.с.10) житловий будинок, який знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Рівненська, буд. 7 належить на праві власності [PERSON]. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено (а.с.8-9), що згідно з рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів від 17.01.1991 року № 34 «Про упорядкування нумерації індивідуальних житлових будинків в колишньому сел. Чкалова та сел. «Карантинка» з метою упорядкування нумерації житлових будинків на підставі матеріалів предявлених міжміським бюро технічної інвентаризації було проведено нумерацію житлових будинків з найменуванням вулиць та провулків. Житловому будинку з поштовою адресою вул. Рівненська, 7 було присвоєно нову поштову адресу вул. Рівненська, 9, який на той час належав громадянину [PERSON] Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 28 Кодексу про шлюб та сімю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Аналогічні норми містяться і в статті 60 та статті 70 Сімейного кодексу України. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з статтею 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як зазначає позивач в позові спірний житловий будинок був побудований нею та її чоловіком [PERSON] в період шлюбу на спільні їх кошти, а тому є їх спільною сумісною власністю, в якому частки є рівними, отже, 1/2 частина вказаного будинку належить їй на праві власності як частка у спільному майні подружжя. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд не вбачає підстав ставити під сумнів наведені позивачем обставини, оскільки вони підтверджуються наданими суду доказами та не заперечуються відповідачем, відтак, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Рівненська, 9, як частку у спільному майні подружжя. 27.06.2016 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 27.06.2016 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, серія І-ЖС № 361072 (а.с.11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме 1/2 частину житлового будинку за адресою м. Запоріжжя, вул. Рівненська, буд. 9. Судом встановлено, що сторони по справі: [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги наслідування за законом після померлого [PERSON] та які на момент смерті останнього були зареєстровані з ним за однією адресою. З матеріалів спадкової справи (а.с.71-95), заведеної після померлої [PERSON] вбачається, що останній заповіту на випадок своєї смерті не склав та в установлений законом шестимісячний строк до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за законом звернулась позивач [PERSON] як дружина померлого. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину з будь-яких підстав немає. Відповідно до частини 1\~статті 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. [PERSON] заявила про своє бажання прийняти спадщину, подавши відповідну заяву до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] Однак, постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] від 04.04.2017 року громадянці [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] було відмовлено, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.15). Вищевказані докази суд, у відповідності до статей 58, 59 Цивільного процесуального кодексу України, вважає належними та допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування та одержані у встановленому законом порядку. В силу вимог\~статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою\~статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з статтею 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1, 2\~статті 1220 Цивільного кодексу України\~передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя\~статті 46 цього Кодексу). В силу вимог частин 1, 2\~статті 1221 Цивільного кодексу України\~місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Згідно зі статтею 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності до вимог статті 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до вимог частини 5 статті 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та вимог частини 3 статті 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до частини 4 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд вважає, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги той факт, що [PERSON] з обєктивних причин не має можливості оформити свої спадкові права на майно після померлого чоловіка [PERSON], суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частку житлового будинку № 9 по вулиці Рівненській в місті Запоріжжі в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого 27.06.2016 рокує законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню. За приписами\~статті 88 Цивільного процесуального кодексу України\~стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved