Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 07.07.2006 року між ВАТ «КБ «Надра» (правонаступник ПАТ «КБ «Надра») та [PERSON] був укладений кредитний договір № ZZZ494136, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 10 500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11% річних. В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між [PERSON] (прізвище після укладання шлюбу «[PERSON]») та відповідачем було укладено договір поруки від 07.07.2006 р., згідно якого позивач поручається перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що випливають із кредитного договору № ZZZ494136 від 07.07.2006 р. Однак, у липні 2016 р. позивачу стало відомо з позовної заяви ПАТ «КБ «Надра», що 21.01.2014 р. між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № ZZZ494136 від 07.07.2007 року. У відповідності до п. 2.1 додаткового договору від 07.07.2007 р. з дня підписання сторонами цього договору до повного виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором та за умови неналежного їх виконання, для розрахунку процентів за користування кредитом встановлюється фіксована процентна ставка у розмірі 16,04% річних. Оскільки, з 21.01.2014 р. сторони кредитного договору домовились про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором № ZZZ494136 від 07.07.2007 р. до 16,04% річних, вказане призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Зважаючи на викладене, [PERSON] просить суд визнати припиненою з 21.04.2014 року поруку за договором поруки від 07.07.2006 р., укладену між ВАТ КБ «Надра» (правонаступник ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON]. Ухвалою суду від 12 червня 2017 року відкрито провадження у справі. З урахуванням змін які були внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції, ухвалою суду від 21 лютого 2018 року вирішено питання про доцільність подальшого розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв, клопотань з процесуальних питань та відзиву на позовну заяву до суду від нього не надходило. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась. Заяв та клопотань від неї в адресу суду не надходило. Враховуючи, що позивач не був присутній при розгляді справи, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився, а тому відповідно до ч.1 ст. 280 та ст. 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, і докази наявності заперечень відсутні, що 07.07.2006 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ZZZ494136, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 10 500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11% річних. Згідно до положень ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою,порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між [PERSON] та відповідачем було укладено договір поруки від 07.07.2006 р., згідно якого позивач поручається перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що випливають із кредитного договору № ZZZ494136 від 07.07.2006 р. Як вбачається з матеріалів позову, на день подання позову сторона договору поруки [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Згідно положень ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Також, як свідчать матеріали справи 21.01.2014 р. між відповідачем та третьою особою було укладено додатковий договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № ZZZ494136 від 07.07.2006 р. відповідно до якого банк та позичальник збільшили процентну ставку за користування кредитом з 11 % річних до 16,04 % річних з 21.01.2014 р. У якості обґрунтування своїх вимог, позивач вказує на те, що обсяг її відповідальності збільшився у зв'язку із зміною розміру процентів за користування кредитом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до положень ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Так приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. В свою чергу приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенніспорів, що виникають з кредитних відносин» 30.03.2012 № 5 Відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. У розумінні приписів ст. ст. 546, 547 ЦК України порука є спосіб забезпечення виконання основного зобов'язання і є правочином щодо забезпечення виконання зобов'язання. Пунктом 8.1 кредитного договору № ZZZ494136 від 07.07.2006 р., передбаченого, що розмір відсоткової ставки може переглядатися Сторонами, про що складається відповідна Додаткова угода між Банком та Позичальником. В свою чергу, п. 1.5 договору поруки від 07.07.2006 р., поручитель підтверджує, що він ознайомлений та погоджується з умовами кредитного договору. Доказів того, що кредитний договір визнано недійсним у судовому порядку матеріали справи не містять. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що положеннями ст. 559 ЦК України визначені обставини, які дають підстави визнати припиненою поруку, а судом не встановлено таких обставин, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed