Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання їх спільного сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня пред`явлення позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що з 06 червня 2008 року вона з відповідачем по справі, [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано відповідно до рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 01 червня 2020 року. За час перебування у шлюбі у подружжя [INFO] народився син [PERSON] , який, як вказала позивач, проживає разом із нею та знаходиться на повному її утриманні, що підтверджується відповідною довідкою № 26-31/344 від 10 червня 2021 року, виданою Ватутінським старостинським округом № 10 Нововодолазької селищної ради Харківської області. Відповідач матеріальної допомоги своєму синові добровільно не надає, хоча має таку можливість. Оскільки сторони не досягли згоди щодо порядку участі батька дитини в утриманні сина, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Заочним рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 25 серпня 2021 у справі з єдиним унікальним № 631/569/21 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 червня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. 22 вересня 2021 року [PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з заявою про перегляд заочного рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 25 серпня 2021 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 07 жовтня 2021 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення у цивільні справі № 631/569/21 (провадження № 2/631/568/19) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено, заочне рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 25 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини скасовано та призначено справу до судового розгляду. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, позивач на адресу суду надала заяву, що була зареєстрована за вхідним № 6494/21 вх. від 22 листопада 2021 року, відповідно до якої вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, наполягає на стягненні з відповідача аліментів на утримання сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, розгляд справи просила здійснювати за її відсутності. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим йому частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника адвоката Мезіна В. В. Представник позивача адвокат Мезін В. В., який діє на підставі договору про надання правничої допомоги № 2409/21 від 24 вересня 2021 року та ордеру № 1069770 від 24 вересня 2021 року, у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, наданим приписами частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник відповідача через канцелярію суду надав заяву, що була зареєстрована за вхідним № 6484/21-вх від 22 листопада 2021 року, відповідно до якої вказав, що сторона відповідача частково не згодна з позовними вимогами [PERSON] про стягнення аліментів у заявленому розмірі, з огляду на те, що у сторін ще є один спільний син, на утримання якого за рішення суду з [PERSON] стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу). Також просив прийняти до уваги той факт, що відповідач допомагає й старшій дитині від іншого шлюбу, який наразі продовжує навчання. Увесь судовий розгляд справи просив здійснювати за відсутності відповідача та його представника. З цього приводу слід зазначити, що положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача та відповідача, свідчить відповідні заяви, які долучені до матеріалів справи. Приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови та надано було достатньо часу для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь у розгляді справи в суді, сторонами були надані усі докази, які вони вважали за необхідне надати, а також відсутність підстав для визнання їх явки обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог без участі позивача та відповідача. Вивчивши доводи, що наведені упозовні заяві та заяві про перегляд заочного рішення, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно зі статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями статті 10 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. При цьому суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документу, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 червня 2008 року. Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області, ухваленого 01 червня 2020 року, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розірвано. Під час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 14 жовтня 2013 року Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківській області, актовий запис № 22. Згідно вказаного свідоцтва про народження батьками дитини зазначено громадян України: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державними органами реєстрації актів цивільного стану в установленому законом порядку. Це положення статті 121 Сімейного кодексу України стосується як дітей, народжених у шлюбі, так і дітей, народжених особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі (народжені поза шлюбом). Статтею 133 Сімейного кодексу України визначено, що якщо дитина народилася\~у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік батьком дитини. Як встановлено\~в ході\~судового розгляду\~справи,\~ [PERSON] до\~суду з\~позовом про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження [PERSON] , до суду не звертався. З копії довідки про склад сім`ї № 26-31/344 від 10 червня 2021 року, виданої Ватутінським старостинським округом № 10 Нововодолазької селищної ради Харківської області, вбачається, що [PERSON] , місце проживання якої зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , проживає разом із співмешканцем [PERSON] , [INFO] , дочкою [PERSON] , [INFO] , сином [PERSON] , [INFO] , сином [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 Сімейного кодексу України). Тлумачення як статті 7 Сімейного кодексу України загалом, так і частини 9 вказаної статті свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. З приписів частини 2 статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України, якими чітко визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічне за своїм правовим змістом роз`яснення міститься також й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому суд зауважує, що згідно з положеннями статті 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У частині 141 Сімейного кодексу України закріплено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу їх матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Імперативними припасами частин 1 та 2 статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний\~гарантований\~розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За правилами, визначеними у частинах 1 та 2 статті 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Визначаючи розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , суд враховує, що [PERSON] офіційно не працевлаштований, хоча є працездатною особою за віком, має задовільний стан здоров`я, доказів того, що останній є непрацездатним за станом здоров`я, суду не надано. При цьому суд виходить з приписів статті 180 Сімейного кодексу України, якими\~передбачено саме обов`язок,\~\~а не право батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття та цей обов`язок рівною мірою стосується як матері, так і батька дитини. Аналогічні приписи містять й у статті 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в якій передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Разом з тим, із наданих відповідачем доказів по справі, судом встановлено, що [PERSON] , окрім сина [PERSON] , також має на утриманні ще одного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , матір`ю якого відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01 серпня 2009 року Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, є позивач по справі [PERSON] . Як убачається із матеріалів справи на виконання рішення Нововодолазького районного суду Харківської області, ухваленого 01 грудня 2010 року у справі № 2-825/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, 14 грудня 2010 року Нововодолазьким районним судом Харківської області видано виконавчий лист, відповідно до якого з [PERSON] , [INFO] , підлягають стягненню аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу та заробітку щомісячно до досягнення повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Відізвано виконавчий лист по цивільній справі № 2-215/10. Згідно відмітки на виконавчому листі, той перебував на виконанні за місцем роботи [PERSON] та за ним проводилось утримання по 13 травня 2021 року. У зв`язку із звільнення боржника утримання припинилось, заборгованості по сплаті аліментів станом на 13 травня 2021 року не має. Також з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12 липня 2001 року Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, який продовжує навчання та є студентом ІІ курсу Українського державного університету залізничного транспорту денної форми здобуття вищої освіти освітнього ступеня бакалавр першого рівня вищої освіти факультету ІКСТ (термін навчання з 15 вересня 2020 року по 30 червня 2023 року), що підтверджується копією довідки інспектора відділу кадрівУкраїнського державного університету залізничного транспорту від 14 вересня 2021 року. Разом із тим, доказів того, що відповідач сплачує аліменти на утримання дитини, що продовжує навчання, суду не надано. Таким чином, встановлено, що відповідач по справі [PERSON] має двох неповнолітніх дітей, матір`ю яких є позивач, на утримання одного із яких за рішенням суду ухвалено стягувати аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, а також повнолітню дитину, яка продовжує навчання у вищому навчальному закладі, на утримання якого аліменти не сплачуються. Отже, враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, встановлений законодавством мінімальний прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, потреб дитини у розвитку та враховуючи наявність у відповідача аліментних зобов`язань, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Також суд вважає за необхідне звернути увагу, що частина 1 статті 192 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. За правилом, визначеним у частині 1 статті 191 Сімейного кодексу України суд вважає, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з дня звернення позивача до суду, тобто починаючи з 10 червня 2021 року. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Ухвалюючи рішення про частково задоволення позовних вимог [PERSON] суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити\~питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями частин 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року «Про судовий збір», який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Із даним позовом [PERSON] звернулась до суду у червні 2021 року. Статтею 7 Закону України № 1082-ІХ від 15 грудня 2020 року\~ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 2270 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 908 гривень 00 копійок. Проте, враховуючи положення пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», які передбачають, що у справах про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, судові витрати слід покласти на відповідача. З огляду на вище викладене,

Outcome: partial