Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення виплаченого відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу. В обґрунтування позовної заяви позивачка зазначила, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.03.2017 року в цивільній справі № 185/2099/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнуто з неї на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 98 726,00 грн. та витрати на сплату судового збору в сумі 987,26 грн. Зазначеним судовим рішенням встановлено, що 02 липня 2015 року о 17 год. 30 хв. [PERSON], перебуваючи у трудових відносинах з [PERSON] та керуючи належним їй на праві власності автобусом марки «Кароса», державний номерний знак [NUMBER], рухався по вул. К.Маркса в м. Павлограді Дніпропетровської області, не витримав безпечної дистанції та допустив зіткнення з автомобілем марки «Опель Астра», державний номерний знак [NUMBER], який належав [PERSON], в результаті чого легковому автомобілю завдано механічних ушкоджень. Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2015 року винним у скоєнні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON] На виконання судового рішення 07 лютого 2018 року позивачкою сплачено [PERSON] матеріальну шкоду, завдану в результаті ДТП, у розмірі 98 726,00 грн. та витрати на сплату судового збору у сумі 987,26 грн. На підставі викладеного, [PERSON] звернулась до суду та просить стягнути в порядку регресу з [PERSON] на свою користь кошти в розмірі 99 713,26 грн. в рахунок виплаченого [PERSON] відшкодування матеріальної шкоди. 05.04.2018 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. В поданому відзиві на позовну заяву [PERSON] визнав позовні вимоги частково на суму 1 300,00 грн., в інший частині заперечував, вважаючи, що має нести відповідальність за заподіяну шкоду в межах, передбачених ст. 132 КЗпП, тобто в розмірі середньомісячної заробітної плати. Від третьої особи [PERSON] жодних заяв не надходило. Перевіривши матеріали справи, доводи, викладені в письмових заявах по суті справи, з'ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 02 липня 2015 року о 17 год. 30 хв. по вул. К.Маркса в м. Павлограді Дніпропетровської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного [PERSON] на праві власності автобуса марки «Кароса», державний номерний знак [NUMBER], яким в той момент керував [PERSON], та автомобіля марки «Опель Астра», державний номерний знак [NUMBER], який належав [PERSON], в результаті чого легковому автомобілю завдано механічних ушкоджень. Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2015 року винним у скоєнні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON] (а.с. 13). Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.03.2017 року в цивільній справі № 185/2099/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 98 726,00 грн. та витрати на сплату судового збору у сумі 987,26 грн. (а.с. 11-12). Як свідчить розписка від 07.02.2018 року, [PERSON] на виконання рішення Павлоградського міськрайонного суду сплатила [PERSON] матеріальну шкоду, завдану в результаті ДТП, у розмірі 98 726,00 грн. та витрати на сплату судового збору у сумі 987,26 грн. (а.с. 14). В той же час, вказаним судовим рішенням в цивільній справі № 185/2099/16-ц встановлено, що [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність - перевезення пасажирів з використанням автобусу «Кароса», державний номерний знак [NUMBER], яким в момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди на підставі трудового договору керував [PERSON] Отже, відповідач завдав шкоду під час виконання трудових обов'язків. Статтею 1 ЦК України встановлено, що Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої статей 1, 6 та 11 ЦК України наявність або відсутність прав та обов'язків сторін, їх обсяг, припинення, зміна або виникнення прав і обов'язків учасників правовідносин встановлюються та регулюються нормами матеріального права й договором. Встановлюючи наявність, відсутність або припинення правовідносин між сторонами цивільного спору, визначаючись із видом цих правовідносин і з обсягом прав та обов'язків сторін у цих правовідносинах, встановлюючи фактичні обставини справи щодо правовідносин сторін спору, суди повинні виходити з положень норми матеріального права, яка регулює зазначені правовідносини, та, вирішуючи спір, повинні встановити всі фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та які зазначені у нормі матеріального права, яка регулює ці правовідносини. Відповідно до статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Регресне зобов'язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов'язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред'явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотньої вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Юридична або фізична особа-роботодавець, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотньої вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України). В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», роз'яснено, що за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров'ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників (стаття 130 КЗпП України, розділ І Положення), так і розмір такої матеріальної відповідальності (статті 132-135 КЗпП України, розділи ІІ-ІV Положення). Крім того, за положеннями статті 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Статтею 132 КЗпП України визначено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Виключний перелік випадків, коли працівники несуть повну матеріальну відповідальність перед роботодавцем, визначений у статті 134 КЗпП України. Під час судового розгляду встановлено та не оспорюється позивачкою, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] виконував свої трудові обов'язки, однак не дотримався Правил дорожнього руху, у результаті чого вчинив дорожньо-транспортну пригоду та пошкодив транспортний засіб третьої особи. Завдану ним матеріальну шкоду відшкодувала [PERSON] як роботодавець та власник джерела підвищеної небезпеки, тобто шкода позивачці була заподіяна відповідачем при виконанні останнім трудових обов'язків. За таких обставин відповідач повинен нести матеріальну відповідальність у межах середнього місячного заробітку, що передбачено ч. 1 ст. 132 КЗпП України. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (з наступними змінами), а саме, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації). Відповідно до наданої суду довідки про заробітну плату відповідача за останні два місяці перед звільненням [PERSON] була нарахована зарплата: за травень 2015 року - 1 300,00 грн., за червень 2015 року - 1 300,00 грн., тому середній заробіток за цей період складає 1 300,00 грн. (а.с. 36). Виходячи з всього викладеного вище, враховуючи, що позивачкою на надано доказів на підтвердження обставин, за яких [PERSON] повинен нести повну матеріальну відповідальність за правилами ст. 134 КЗпП України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 1 300,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, сплачений позивачем судовий збір підлягає поверненню пропорційно розміру задоволених вимог, які становлять 1,3 % від заявленої суми, тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 13,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial