Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська із вищезазначеною позовною заявою, в якій просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане державним нотаріусом першої Дніпровської державної нотаріальної контори Дудіною О.С. 15 серпня 2017 року на ім'я [PERSON] після смерті його брата [PERSON], померлого [INFO]; визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька, [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що малолітня [PERSON], [INFO], є рідною і єдиною донькою та, відповідно, єдиною спадкоємицею [PERSON], який помер [INFO]. Проте, позивач як матір [PERSON] і її законний представник, звернувшись до нотаріальних органів із заявою про прийняття спадщини донькою після смерті батька з'ясувала, що після смерті [PERSON] його брату [PERSON] 15 серпня 2017 року було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS]. Тому [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ім'я [PERSON]. Зазначене порушує право малолітньої дитини, тому позивач звернулась до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, обрунтовуючи свої заперечення тим, що позивач не звернулася протягом 6 місяців до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини її дочкою, тому на його думку не є такою, що прийняла спадщину, що надало можливість відповідачу, як спадкоємцю наступної черги отримати спадщину на свою користь. На питання суду представник відповідача пояснив, що йому не відомо з якої причини відповідач вказав у заяві про прийняття спадщини про те, що інших спадкоємців в спадкодавця немає. Представник Першої дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд даної цивільної справи без його участі. Від представника Органу опіки та піклування Соборної районної у м.Дніпрі ради надійшла заява про здійснення судового розгляду даного спору без його участі, при вирішення даного спору поклався на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини. Вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з вимогами п.1), п. 3).ч.1 ст.129 Конституції України одними з основних засад судочинства є:1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини [NUMBER], виданим 20 лютого 2009 року виконавчим комітетом Адамівської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 5). Відповідно до свідоцтва [NUMBER], виданого 14 лютого 2017 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [INFO] [PERSON] помер (а.с. 7). З матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON], копію якої було надано Першою дніпровською державною нотаріальною конторою на відповідний запит, вбачається, що 24 лютого 2017 року рідний брат [PERSON] - [PERSON], звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті брата. Викладене підтверджується матеріалами справи (а.с.60 зворот, 66 зворот, 67). 15 серпня 2017 року [PERSON] подав до Першої дніпровської (Дніпропетровської) державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата [PERSON], яке складається з 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 70). В даній заяві [PERSON] зазначив, що інших спадкоємців, передбачених ст. ст. 1261-1262 ЦК України, немає. Судом встановлено, що 15 серпня 2017 року Першою дніпровською державною нотаріальною конторою [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 76 зворот-77). Постановою Першої дніпровської державної нотаріальної контори від 24 листопада 2017 року [PERSON], як законному представнику малолітньої доньки [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS], оскільки таке свідоцтво було видане брату померлого [PERSON] - [PERSON] (а.с. 79). Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ч.4 ст. 1268 ЦК України малолітня та неповнолітня особи вважаються такими, що прийняли спадщину крім випадків встановлених законом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частиною 1 ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ч. 1 ст. 1262 ЦК України). Положеннями статті 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Оцінюючи критично, у сукупності з іншими доказами та обставинами справи доводи представника відповідача в частині того, що позивач не подала у 6-ти місячний термін заяви про прийняття спадщини її малолітньою донькою, що , на думку представника відповідача стало підставою для переходу права на спадкування до відповідача, як спадкоємця наступної черги, суд приходить до висновку про безпідставність таких доводів, оскільки, відповідно до вимог ч.4 ст.1268 ЦК України малолітня та неповнолітня особи вважаються такими, що прийняли спадщину крім випадків встановлених законом. [PERSON], [INFO] на час відкриття спадщини (як і на час розгляду справи) була неповнолітньою, тому, вона є такою, що прийняла спадщину незалежно від того чи своєчасно її мати подала відповідну заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Обов'язок подання заяв про прийняття спадщини, визначений нормою ст. 1269 ЦК України, як умова для отримання спадщини не розповсюджується на малолітніх осіб і неподання такої заяви представником малолітньої особи до нотаріальної контори не може бути перешкодою для отримання спадщини малолітньою особою. Оцінюючі усі докази, які були досліджені судом у ході розгляду даної цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки єдиним спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його донька [PERSON], тоді як свідоцтво про право на спадщину на спірне майно, належне померлому, отримала особа, яка в даному випадку не мала права на спадкування, оскільки за законом входить до другої черги спадкоємців. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з огляду на те, що позивачка при пред'явленні позову була звільнена від сплати судового збору, останній у розмірі 1313 грн. 60 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. При визначенні розміру судового збору, що підлягає стягненню з відповідача суд виходить з вимог ст.4 ЗУ Про судовий збір, оскільки у даній справі заявлено одну вимогу немайнового характеру за якою підлягає стягненню судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та 1 вимогу майнового характеру за якою підлягає стягненню 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки ціною позову за майновою вимогою про визнання права власності є вартість відшукуємого майна, враховуючи, що вартість спірного домоволодіння, згідно даних технічного паспорту, копія якого мається в спадковій справі зазначена в розмірі 0,01 грн., в даному випадку судовий збір підлягає сплаті за ціїєю вимогою саме в мінімальному розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: approved