Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в якому просила визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] , який належить позивачу на праві приватної власності, так як відповідач [PERSON] , колишній чоловік позивача, зареєстрований у вищевказаному будинку, проте не проживає за місцем реєстрації з 2016 року, поїхав на заробітки до м. Києва, його точне фактичне місце проживання невідоме, комунальні послуги не сплачує , перешкод для його проживання ніхто не чинив, проте його реєстрація в будинку, належного позивачу, створює перешкоди в реалізації її прав як власника. Позивач, [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи (а.с.72), надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, заявлені позовні вимоги підтримала, просив суд позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с.49). Відповідач, [PERSON] в судові засідання, призначені на 10.12.2019 року та на 19.12.2019 року, не з`явився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином шляхом направлення судових викликів за останнім відомим місцем реєстрації та розміщення оголошення про судовий виклик на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до положень ст.128 ЦПК України (а.с.68,69,70,74,75), будь-яких клопотань та заперечень до суду не надав. Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.41) (заява N 3236/03) наголошував, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до ст.ст.223, 280-281 ЦПК України суд ухвалив судове засідання провести у відсутності сторін, в порядку заочного розгляду, на підставі наявних в справі доказів. Ухвалою суду від 19.12.2019 року відповідно до ст.ст.223, 280-281 ЦПК України суд вирішив провести заочний розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно свідоцтва про право на спадщину серії [NUMBER] від 18.07.2018 року, реєстровий №1261 (а.с.13) та витягу з Державного реєсту речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №131343800 від 18.07.2018 року (а.с.14) встановлено, що позивачу у справі, [PERSON] , на праві приватної спільної часткової власності належить 49/100 частки житлового будинку за адревою: [ADDRESS] . Відповідно до ксерокопії будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] (а.с.17-21) зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 11.04.2012 року, [PERSON] , [INFO] , з 27.08.1995 року . Крім того, відповідно до рішення суду Ямпільського району Сумської області від 13.02.2019 року (а.с.50-51) встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до актів депутата Дружбівської міської ради Ямпільського району Сумської області від 11.07.2018 року (а.с.22), від 20.03.2019 року (а.с.23), від 03.07.2019 року (а.с.24) встановлено, що відповідач [PERSON] , колишній чоловік [PERSON] , дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з 2016 року за місцем реєстрації не проживає, особисті речі за місцем реєстрації відсутні. Так, гарантії непорушності права власності закріплені ст.17 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року, ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 319, 321, 379, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно змісту ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод в праві користування та розпорядження своїм майном. Виходячи із змісту норм ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, який є адекватним змісту порушеного права, враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. У Постанові Верховного Суду України №6-158цс14 від 05.11.2014 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст.405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явлення позову до суду про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Правовідносини та порядок позбавлення права користування житловим приміщенням регулюються нормами Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно із ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації особи можливе на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що відповідач понад встановлений законом строк, без поважних причин, не проживає та не користується житловим будинком позивача, що є підставою для визнання його такими, що втратив право користування житловим будинком, що належить позивачу на праві власності. Враховуючи викладене, необхідно визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] .

Outcome: approved