Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до ФОП [PERSON], в якому просила зобов»язати відповідачку змінити формулювання причин звільнення її з роботи з посади продавця магазину КГХ «Вигодянка» згідно наказу № 19 від 08.05.2014 року із «звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України» на «звільнено за угодою сторін (пункт 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України)», стягнути на її користь 1368,00 грн. невиплаченої заробітної плати за травень 2014 року, 256,16 грн. невиплачених розрахункових при звільненні, 7677,25 середнього заробітку за весь час затримки виплат при звільненні, 5000,00 грн. відшкодування завданої моральної шкоди, а також усі судові витрати по справі, поновивши їй строк на звернення в суд з даним позовом як пропущений з поважних причин. Свої вимоги мотивувала тим, що вона працювала продавцем в магазині «Вигодянка» згідно укладеного з відповідачкою трудового договору від 12.02.2013 року. В магазині працювало два продавці через день із графіком роботи з 08.00 до 22.00 год., а в зимовий період до 21.00 год. 27.04.2014 року вона звернулась до ФОП [PERSON] із заявою про звільнення. Цього ж дня вони домовились про звільнення за угодою сторін. Вона повернула власниці магазину ключі і вони домовилися наступного дня прийти в Долинський районний центр зайнятості для реєстрації розірвання трудового договору. Однак, 28.04.2014 року в центрі зайнятості [PERSON] повідомила, що для оформлення звільнення їй необхідно спочатку підписати ряд документів, а після підписання їх повідомила, що в магазині виявлена недостача товарно-матеріальних цінностей в розмірі 5000,00 грн., яку слід оплатити або написати розписку, якщо незгідна прийти на інвентаризацію. Вона відмовилась від проходження інвентаризації, оскільки в магазині, крім неї, також працювала ще й інший продавець і доступ до приміщення мала сама [PERSON] та члени її сім'ї. Вважає, що за відмову оплатити фактично видуманий розмір недостачі, відповідачка вирішила покарати її та звільнила з роботи за прогул, а після цього ще й подала позов про стягнення видуманої недостачі в розмірі 13407,75 грн. При звільненні їй не виплачено заробітну плату за квітень 2014 року в розмірі 1368,00 грн., а також 256,16 грн. розрахункових у травні, тому вона має право на виплату їй середнього заробітку за час весь час непроведення розрахунку, розмір якого становить 7667,25 грн. Такими неправомірними діями відповідачки їй завдано моральну шкоду, яка виявилась у погіршенні її самопочуття та здоров'я і розмір відшкодування якої оцінює в 5000,00 грн. В судове засідання позивачка не з'явилась, подала письмову заяву, в якій вказала, що у зв'язку з виїздом за кордон приймати участь в судових засіданнях не має можливості та просить розглянути справу за участю її представника. Представник позивачки за довіреністю від 20.10.2014 року адвокат [PERSON] повністю підтримав заявлені позовні вимоги, зіславшись на вищевикладені обставини. Крім того, в процесі розгляду справи він подав заяву про уточнення та збільшення позовних вимог, з урахуванням якої, крім зміни формулювання причин звільнення позивачки з роботи, просив також стягнути на її користь 1253,70 грн. невиплаченої заробітної плати за лютий 2014 року, 1879,00 грн. - за квітень 2014 року, 256,16 грн. невиплачених розрахункових при звільненні з роботи, 7667,25 грн. середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні та 5000,00 грн. відшкодування завданої моральної шкоди. При цьому також просив поновити позивачці строк на звернення в суд з даним позовом, оскільки наказ про звільнення з роботи вона отримала лише на запит адвоката від 11.09.2014 року, а тому пропустила даний строк з поважних причин. Що стосується вимоги про стягнення заробітної плати, то законодавство не обмежує її будь-яким строком. Додатково обґрунтував позовні вимоги тим, що оскільки позивачка та відповідачка 28.04.2014 року звернулись до Долинського районного центру зайнятості населення з причин звільнення [PERSON] з роботи за угодою сторін відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України, то її слід звільнити саме з таким формулюванням, а не за прогул, як це зазначено в її трудовій книжці. Крім того, в лютому [PERSON] не перебувала у відпустці, як стверджує відповідачка, а працювала. Тому остання повинна виплатити їй заробітну плату за цей місяць в сумі 1253,70 грн. Той факт, що позивачка дійсно працювала в лютому місяці 2014 року, підтверджується накладними на отримання товару за цей місяць. Також позивачка працювала цілий місяць квітень 2014 року без вихідних, що підтверджується наданими представником відповідачки виписками про виторг за кожен день цього місяця, а тому їй недоплачено заробітну плату за квітень за роботу у вихідні дні в розмірі 511,00 грн. Просив позов задоволити. Представник відповідачки за довіреністю від 23.09.2014 року [PERSON] позов не визнала та пояснила, що позивачка працювала продавцем у відповідачки близько 4 років. 27.04.2014 року ввечері вона віддала [PERSON] ключі від приміщення магазину та повідомила, що планує їхати на заробітки в Російську Федерацію, тому хоче звільнитись з роботи. На прохання відповідачки наступного дня вони пішли в Долинський районний центр зайнятості населення, де їм роз'яснили порядок розірвання трудового договору. Оскільки позивачка була матеріально відповідальною особою, то відповідачка попросила її прийти на 08.00 год. 29.04.2014 року для проведення інвентаризації, на що остання відмовилась і більше на роботу не виходила. 28.04.2014 року в присутності представника Вигодської селищної ради Фіцак О.М. відповідачка принесла позивачці додому повідомлення про необхідність прибути 29.04.2014 року для проведення інвентаризації, яке остання проігнорувала. Таким чином з 28.04.2014 року позивачка була відсутня на робочому місці, про що складено відповідний акт. Згідно наказу № 19 від 08.05.2014 року позивачку було звільнено з роботи за прогули з 28.04.2014 р. по 08.05.2014 р. Копію даного наказу було направлено позивачці рекомендованим листом разом з повідомленням про необхідність прибути для проведення розрахунку. Однак, даний лист повернувся за терміном зберігання, оскільки [PERSON] перебувала за кордоном. З часу звільнення і по даний час позивачка за виплатою заробітної плати та розрахункових не зверталась. У лютому місяці 2014 року, за погодженням сторін, позивачці було надано відпустку тривалістю 24 календарні дні і магазин в цей час був закритий. Відпускні остання отримала і ніяких скарг чи претензій з цього приводу не заявляла. Вважає, що підпис [PERSON] в накладних на отримання товару, не може бути доказом того, що вона працювала в лютому місяці 2014 року, оскільки ці накладні підтверджують дату виписки товарів постачальниками, а отримати їх [PERSON] могла пізніше. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то вона також до задоволення не підлягає, оскільки позивачка жодного разу не пред»являла вимоги про проведення такого розрахунку. При звільненні [PERSON] з роботи їй було нараховано та депоновано заробітну плату і відповідачка згідна її виплатити, однак позивачка за розрахунком не з»являється. Також представником позивачки неправильно проведено розрахунок середнього заробітку та відсутні підстави для стягнення відшкодування завданої моральної шкоди. Крім того, позивачка без поважних причин пропустила строк на звернення в суд з даним позовом, оскільки, не виходячи на роботу з 28.04.2014 року, повинна була б розуміти, що наслідком буде звільнення. Також в липні місяці 2014 року позивачка отримала з Долинського районного суду ухвалу про відкриття провадження у справ за позовом до неї [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, завданої недостачею таверно-матеріальних цінностей, з доданими документами, в тому числі і копією трудового договору з відміткою про його розірвання, однак з даним позовом звернулася в суд тільки в жовтні місяці 2014 року. Таким чином при звільненні [PERSON] з роботи не було допущено жодних порушень законодавства, а тому її позов є безпідставним і в його задоволенні слід відмовити. Дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. За змістом ч.4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з ч.1 ст. 116 цього кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що [PERSON] з 12.02.2013 року по 08.05.2014 року згідно трудового договору між працівником і фізичною особою від 12.02.2013 року працювала продавцем магазину КГХ «Вигодянка», який належить фізичній особі-підприємцю [PERSON], що підтверджується наказами про прийняття на роботу № 11 від 12.02.2013 року, про звільнення № 19 від 08.05.2014 року та зазначеним трудовим договором (а.с. 5-6, 13). Згідно з наказом № 19 від 08.05.2014 року ФОП [PERSON] (а.с. 6), [PERSON] звільнено з роботи з 08.05.2014 року за прогул без поважних причин вчинений з 28.04.2014 року (п.4 ст. 40 КзПП України) та вказано провести з нею повний розрахунок відповідно до чинного законодавства. Суд вважає, що [PERSON] законно звільнено з роботи, оскільки встановлено, що в період з 28.04.2014 р. по 08.05.2014 р. вона без поважних причин на роботу не виходила. Даний факт, крім пояснень представника відповідачки, підтверджується актом від 08.05.2014 року про відсутність [PERSON] на роботі, складеним відповідачкою в присутності касира [PERSON] (а.с. 60), а також не заперечив представник позивачки. Таким чином, в задоволенні вимоги позивачки про зміну формулювання причин звільнення слід відмовити, оскільки її правомірно звільнено з роботи на підставі ч.4 ст. 40 КзПП України - за прогул, про що правильно зазначено в наказі про звільнення. Будь-яких доказів повідомлення позивачкою відповідачки про бажання звільнитися за угодою сторін суду не надано та в судовому засіданні не здобуто. При цьому суд враховує, що звільнення за угодою сторін передбачає наявність згоди роботодавця та працівника на звільнення саме за цією підставою, а судом чітко встановлено, що відповідачка такої згоди не давала. Крім того, позивачка сам наказ № 19 від 08.05.2013 року про звільнення її з роботи не оскаржує. Як вбачається з наказу ПП [PERSON] № 15 від 01.02.2014 року (а.с. 19), [PERSON] з 04.02.2014 року по 28.02.2014 року перебувала в черговій щорічній відпустці. Даний факт також підтверджується табелем обліку робочого часу продавця [PERSON], виданого відповідачкою (а.с. 52). Згідно з довідкою ПП [PERSON] від 10.11.2014 року (а.с. 43), у лютому 2014 року [PERSON] відпрацьовано 19 год., за що фактично нараховано заробітну плату в сумі 268,80 грн. Про те, що вказану заробітну плату, а також відпускні в сумі 1698,13 грн. за лютий місяць 2014 року [PERSON] отримала, свідчить відомість про нарахування, утримання та виплату заробітної плати за лютий 2014 р., де вона власноручно розписалася (а.с. 45). При вирішенні цієї позовної вимоги суд враховує також те, що на протязі часу з лютого по жовтень 2014 року [PERSON] жодного разу не заявляла про те, що вона в лютому місяці 2014 року працювала, будь-яких скарг чи претензій з цього приводу не висловлювала. Більше того, в поданій до суду позовній заяві від 10.10.2014 року ця вимога також відсутня. Суд критично оцінює посилання представника відповідача на розхідні накладні та товарні чеки, виписані Долинською філією ТзОВ «Прикарпатський торговий дім» в лютому місяці 2014 року, на яких є підпис [PERSON] (а.с. 28-40), як підтвердження того, що вона в цей місяць працювала, оскільки вони підтверджують тільки дату виписки продукції постачальником, а не дату її отримання в магазині і факт перебування позивачки з 04.02.2014 року по 28.02.2014 року в черговій щорічній відпустці підтверджується вищенаведеними доказами, дослідженими в судовому засіданні, а також показаннями свідка [PERSON] і нічим не спростовані. Як вбачається з відомостей про нарахування, утримання та виплату заробітної плати за квітень та за травень 2014 року (а.с. 7), ПП [PERSON] нараховано [PERSON] заробітну плату за квітень в розмірі 1368,00 грн. та відпускні (за невикористану відпустку) за травень в розмірі 256,16 грн. Даний факт також підтверджується відповіддю ФОП [PERSON] на запит адвоката [PERSON] від 11.09.2014 року (а.с. 15). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що при розірванні трудового договору з [PERSON] їй було нараховано та депоновано заробітну плату і компенсацію за невикористану відпустку, оскільки в іншому випадку центр зайнятості не погодив би розірвання трудового договору. Як вбачається з письмового повідомлення ФОП [PERSON] від 08.05.2014 року (а.с. 61), [PERSON] рекомендованим листом повідомлялось про звільнення з роботи згідно наказу № 19 від 08.05.2014 року, а також про необхідність з'явитись для отримання трудової книжки та повного розрахунку. Про те, що вказане повідомлення було повернуто за закінченням часу зберігання, свідчить копія конверту з відповідною відміткою на ньому (а.с. 63). Таким чином судом встановлено, що на день звільнення з роботи [PERSON] не працювала і ФОП [PERSON] було вжито всіх передбачених законом заходів щодо повідомлення її про нараховані суми, належні їй при звільненні, однак, позивачка для проведення розрахунку не з»явилася і до часу звернення в суд з даним позовом вимоги про розрахунок не пред»являла. При таких обставинах суд вважає, що відсутні підстави для виплати їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому в задоволенні цієї вимоги слід відмовити. Суд критично оцінює посилання представника позивачки на відповідь ФОП [PERSON] на запит адвоката [PERSON] від 11.09.2014 року (а.с. 15) як доказ того, що позивачка зверталася з вимогою про проведення розрахунку, оскільки з тексту вказаного запиту (а.с. 14) вбачається, що його предметом була вимога про надання інформації та документів, а не проведення розрахунку і представник відповідачки в судовому засіданні ствердила, що остання готова в будь-який час виплатити позивачці належні їй при звільненні кошти, однак [PERSON] для їх отримання не з»являється. При цьому суд вважає, що вимога про виплату позивачці недоплачених коштів за квітень 2014 року за роботу у вихідні дні в розмірі 511,00 грн. до задоволення також не підлягає, оскільки встановлено, що в ці дні [PERSON] мала вихідний день і не працювала, що підтверджується табелем обліку робочого часу продавця [PERSON] (а.с. 52). Посилання представника відповідача на те, що в ці дні магазин працював, даного факту не спростовує, оскільки, як пояснила представник відповідачки, у вказані дні [PERSON] заміняла [PERSON], яка працювала в ФОП [PERSON] згідно цивільного договору № 1 від 19.03.2014 року (а.с. 59). При таких обставинах суд приходить до висновку, що відповідачкою не допущено порушення вимог законодавства при звільненні з роботи позивачки, а тому в задоволені вимог [PERSON] до ФОП [PERSON] про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час невиплати розрахунку при звільненні та моральної шкоди слід відмовити в зв'язку з їх безпідставністю. При цьому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивачки 1368,00 грн. нарахованої, але не виплаченої їй зарплати за квітень місяць 2014 року та 256,16 грн. компенсації за невикористану відпустку. На підставі викладеного, ст.ст. 36,40,47,115-117,232-235 КЗпП України,

Outcome: approved