Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, в якому посилається на те, що між нею та колишнім чоловіком не досягнуто згоди щодо місця проживання їх спільної дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.04.2010 між нею та відповідачем укладено шлюб. У шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 28.04.2016 шлюб між сторонами розірвано, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON]. Наприкінці весни 2016 року, батько дитини самовільно забрав дитину з дитячого садка у м. Запоріжжі, який дитина відвідувала за місцем проживання матері, та з того часу утримує дитину у себе, за місцем свого мешкання у селі Вільноандріївка, при цьому перешкоджає позивачці як матері в спілкуванні з дитиною, що відображається на розвитку дитини, навчання, лікування й відпочинок дитини організовуються батьком без її участі. Заперечуючи проти задоволення вказаних вимог, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.04.2010 зареєстровано шлюб, який рішенням суду розірвано. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON]. Після розірвання шлюбу він та [PERSON] мешкають окремо, малолітня дитина проживає з ним. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд, визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з ним. Позивач та її представник на первісному позові наполягали, просили суд визначити місце проживання дитини з матірю. Проти задоволення зустрічних вимог заперечували. Відповідач та його представник в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали, та додатково пояснили, що дитина проживає разом із батьком, в якого є належні умови для виховання та проживання дитини. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечують. В судовому засіданні представником органу опіки та піклування Вільнянської районної адміністрації наданий висновок від 07.10.2016 щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], 27.07.2010року народження. Суд, розглянувши матеріали справи, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши докази по справі, приходить до наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, у відповідності з вимогами ст. 212 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, [PERSON], 08.04.1984р.н. та [PERSON], [INFO] уклали шлюб 10.04.2010 року (а.с. 5). 27.07.2010року у шлюбі в них народився син [PERSON] (а.с. 6). 28.04.2016 рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 28.04.2016 шлюб між сторонами розірвано, та стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] (а.с. 7-9). Між сторонами виник спір з приводу місця проживання їх спільної дитини. Як вбачається з матеріалів справи, з лютого 2016 року [PERSON] та її малолітній син [PERSON], проживали в [INFO], де хлопчик відвідував дитячий садок № 271 «Рушничок» АТ «Мотор Січ», як вбачається з довідки наданої завідуючою цього закладу, претензій до матері [PERSON] вони не мають, дитина завжди була охайно вдягнута, одяг був чистий (а.с. 141). Наприкінці весни 2016 року відповідач [PERSON] самовільно забрав дитину з дитячого садочка в м. Запоріжжі, і з цього часу [PERSON] став проживати у нього в селі Вільноандріївка Вільнянського району Запорізької області. Відповідно до актів обстеження умов проживання було виявлено належні умови для проживання дитини за місцем проживання як матері, так і батька (а.с. 124, 164) І позивач, і відповідач мають постійне місце роботи та дохід (а.с. 19, 177). Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 28.04.2016, яке набуло законної сили, стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 7-9) Під час судового розгляду були допитані свідки з боку позивача сусіди, які проживають поруч з будинком, де проживала позивачка разом з чоловіком та сином в селі Вільноандріївка: [PERSON], [PERSON], які охарактеризували позивачку як турботливу матір, та підтвердили факт, що відповідач перешкоджає їй бачитись зі своїм сином. В судовому засіданні були допитані свідки з боку відповідача - тітка відповідача [PERSON], мати відповідача [PERSON], племінник відповідача [PERSON], а також знайомі відповідача: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] які охарактеризували відповідача дуже турботливим батьком. Також в судовому засіданні була допитана в якості свідка [PERSON] директор школи, яку зараз відвідує [PERSON], яка пояснила, що з весни 2016 року [PERSON] проживає разом з батьком, дитина дуже активна, комунікабельна, психологічної підтримки не потребує. До школи хлопчика водить бабуся або тато, мати хлопчика приходила до школи два рази, та декілька разів телефонувала. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог [PERSON] суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Судом встановлено, що обома сторонами в рівній мірі створені належні матеріально-побутові умови для проживання та розвитку малолітнього сина, а також для забезпечення його потреб, що підтверджується відповідними актами обстеження матеріально-побутових умов проживання сторін спору, долученими до матеріалів справи. Як вбачається з матеріалів справи, обидві сторони спору працюють та мають постійний дохід. Під час вирішення справи судом не було виявлено будь-яких фактів зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами когось з батьків, фактів аморальної (неналежної) поведінки сторін під час виховання дитини або фактів того, що своїми діями [PERSON] і [PERSON] можуть зашкодити розвитку свого сина. Напроти, обома сторонами спору було доведено, що кожен з батьків дбайливо ставиться до свого сина [PERSON], [INFO], відносяться до нього з любов'ю та турботою, бажаючи брати активну участь у його вихованні та всебічному розвитку. Сторони створили за місцем свого проживання усі необхідні умови для зростання та виховання сина. При цьому особисту думку малолітнього [PERSON], 27.07.2010року народження, якому виповнилося 6 років, щодо свого місця проживання одним із батьків судом не зясовувалось, щоб психологічно не травмувати дитину. Відповідно до висновку органу опіки та піклування щодо можливості розвязання спору між батьками [PERSON] і [PERSON] про місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], від 07.10.2016 за 01-15/0907, орган опіки просить врахувати Декларацію прав дитини, а також те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матірю (а.с. 125). Відповідно до думки спеціаліста - завідуючої кафедри практичної психології, кандидата психологічних наук, доцента [PERSON] в результаті отриманих даних були зроблені висновки, що у [PERSON] виявлено позитивне відношення до батька [PERSON], а також виявлено негативний образ матері [PERSON]; [PERSON] самостійно формує свою думку щодо спільного проживання з батьком, і небажання проживати з мамою (а.с. 150-158). Суд зазначає, що при цьому висновок спеціаліста не містить будь-яких обґрунтувань доцільності визначення місця проживання дитини разом з батьком, у висновку не наведено переконливих, безспірних та належних доводів на його підтвердження, крім того, спеціаліст взагалі не зазначає хоча б однієї виняткової обставини для розлучення малолітнього сина з матір'ю. Вирішуючи спір щодо місця проживання малолітньої дитини суд перш за все виходить з інтересів самої дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. За положеннями ст. 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою дитиною вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Відповідно до ст.160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. За правилами ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору про місце проживання дитини, суд повинен виходити з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини та приймати до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Судом не встановлено зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальної поведінки кожного з батьків, що може зашкодити розвиткові дитини, та наявності в них будь-яких захворювань. Вбачається, що обидві сторони відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітньої дитини. Слуханням справи не встановлено обставин, які б згідно положень ч.2 та ч.3 ст.161 СК України унеможливлювали передачу дитини для проживання з позивачкою, а так само з відповідачем. Згідно положень ст. 3 Міжнародної Конвенції про права дітей 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною та набрала чинності 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. При цьому за принципом № 6, закріпленим у «Декларації про права дитини» від 20 листопада 1959 року, вбачається, що малолітня дитина не повинна бути розлучена із своєю матір'ю, окрім випадків, коли є виключні обставини, що свідчать про необхідність розлучення з матір'ю. Тобто перевага у вихованні в першу чергу повинна надаватися матері. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. На підставі встановлених судом обставин, враховуючи принципи, закріплені в «Декларації про права дитини» та «Конвенції про права дитини», за якими суд при визначенні місця проживання дитини повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дитини, та враховувати, що малолітня дитина не повинна бути розлучена із своєю матір'ю, суд прийшов до переконання, що малолітньому [PERSON], [INFO], буде якнайкраще проживати разом зі своєю матір'ю [PERSON], оскільки при вирішенні наявного спору судом не було встановлено таких обставин, які б свідчили про необхідність розлучення малолітнього сина із матір'ю та створення батьком значно кращих умов, ніж матірю. Жодних доказів, які б свідчили про недбале або жорстоке ставлення матері до дитини, негативний вплив на її особистість, немає. Прихильність дитини до батька, як зазначає у судовому засіданні батько дитини, не є, на думку суду, достатньою підставою для розлучення дитини з матір'ю враховуючи вік дитини та відповідну піддатливість сторонньому впливу. За умови проживання дитини з матір'ю, батько малолітнього має достатньо можливостей, впливати на виховання сина і формування його особистості, на гармонічний розвиток його здібностей і талантів. Територіальне розташування місць проживання сторін, не позбавляє батька можливості щоденного спілкування з сином, у випадку, якщо дитина переїде на місце проживання до своєї матері. Доводи батько дитини про те, що судом не може бути застосовано Конвенцію про права дитини та повинно бути враховано те, що дитина тривалий час проживає з батьком, а зміна місця проживання негативно відобразиться на її психологічному стані, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Outcome: approved