Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Слов`янської міської ради Донецької області про визнання права власності у порядку спадкування за законом на недоотриману суму пенсії після померлого чоловіка, яку обґрунтувала тим, що [INFO] у смт. Чорнухине Попаснянського району Луганської області помер її чоловік - [PERSON] , [INFO] , який перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як отримувач пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Після смерті чоловіка відкрилася спадщина у вигляді нерахованої, але не отриманої за життя суми пенсії. У зв`язку із тим, що смт. Чорнухине Попаснянського району Луганської області розташоване на окупованій території України та органи української влади тимчасового не здійснюють свої повноваження на цій території, а також у зв`язку із встановленням з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на території України карантину, позивач не мала можливості повернутися на контрольовану частину України для встановлення в судовому порядку факту смерті чоловіка та отримання свідоцтва про смерть українського зразка. Лише 12 серпня 2020 року Деснянським районним судом міста Чернігова було винесено рішення по цивільній справі № 750/6468/20 та на наступний день вона звернулася до органу РАЦС для отримання свідоцтва про смерть українського зразка. Свідоцтво про смерть було видано 13 серпня 2020 року, а строк, який наданий для прийняття спадщини сплив 12 серпня 2020 року, таким чином нею було пропущено строк для прийняття спадщини. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області позивачу визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини терміном у три місяці. Після отримання вищевказаного Рішення суду позивач звернулася до Приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Орлової Л.О. для відкриття спадщини після померлого чоловіка, про що нотаріусом було заведено спадкову справу. Нотаріусом було зроблено запит до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо суми недоотриманої за життя померлим пенсії. У відповідь на запит відповідач повідомив, що на дату смерті [PERSON] залишилася сума недоотриманої пенсії, але відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких мав пенсіонер, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, тому за період з 01 травня 2018 року по 29 лютого 2020 року сума недоотриманої пенсії складає 119 493,15 грн., але дана сума не включається до складу спадщини відповідно до ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб», а саме суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися неодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника. Після отриманої даної Відповіді у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію після померлого [INFO] [PERSON] нотаріусом позивачу було відмовлено, про що винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 червня 2021 року. Вважає, що відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, порушив її право на отримання майна у спадщину після померлого чоловіка. Просить суд: - визнати за нею, [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , право власності в порядку спадкування за законом на недоотриману за життя пенсію [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , який помер [INFO] ; - стягнути з Головного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області (місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, код ЄДРПОУ 13486010) на користь [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , суму недоотриманої за життя пенсії [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , який помер [INFO] ; - стягнути з Головного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області (місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, код ЄДРПОУ 13486010) на користь [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , судовий збір у сумі 908,00 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. 08 липня 2021 року до суду надала Заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. 02 серпня 2021 року до суду надав Відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначив, що проти задоволення вимог [PERSON] заперечують з тих підстав, що умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262 від 09 квітня 1992 року. Відповідно до роз`яснень, наданих у листах Міністерства юстиції України від 26 грудня 2008 року № 758-0-2-08-19 «Щодо практики застосування норми права у випадку колізії» та листі Міністерства юстиції України від 30 січня 2009 року № Н-35267-18 «Щодо порядку застосування нормативно-правових актів у разі існування неузгодженості між підзаконними актами», при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. У даному випадку, як вбачається із матеріалів позовної заяви і не заперечується позивачем, померлий [PERSON] перебував на обліку в Головному управлінні як отримувач пенсії по інвалідності, відповідно до Закону №2262. Закон № 2262 є спеціальним законом, який регулює та визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально- виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом. Таким чином, спірні правовідносини регулюються саме Законом № 2262. Виплата недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера здійснюється в порядку, встановленому статтею 61 Закону №2262. Статтею 61 Закону №2262 визначено, що суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. За приписами частини 3 цієї статті, зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті. Відповідно до п.4 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону № 2262, затвердженому постановою Правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1 (далі - Порядок № 3-1) заява про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається членом його сім`ї до органів, шо призначають пенсію, за місцем перебування на обліку померлого пенсіонера. Згідно із пунктом 4 вказаного Порядку, заява про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається членом його сім`ї до органів, що призначаються пенсію, за місцем перебування на обліку померлого пенсіонера. Отже, згідно наведених приписів чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суми недоодержаної пенсії виплачуються членам сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника, або члена сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, якщо відповідне звернення надійшло не пізніше 6 місяців після смерті. Шестимісячний строк, встановлений статтею 61 Закону № 2262, є пресічним, тобто у разі звернення після означеного терміну виплата недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера не здійснюється. Основною умовою для отримання сум недоодержаної пенсії є відповідне звернення до уповноваженого органу Пенсійного фонду України, де померлий пенсіонер перебував на обліку на день його смерті не пізніше 6 місяців після смерті. Згідно матеріалів позовної заяви [PERSON] помер [INFO] . Зважаючи на наведені вище положення статті 61 Закону № 2262 для отримання недоодержаної померлим пенсії позивач повинен був звернутися до Головного управління з відповідною заявою до 12 серпня 2020 року. Однак із відповідною заявою позивач до Головного управління у означений вище строк не звернувся, тому відсутні підстави для проведення відповідних виплат та задоволення позовних вимог. Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Донецького апеляційного суду від 25 квітня 2018 року по справі № 235/5875/17, від 19 грудня 2019 року номер провадження 22-ц/804/3024/19 та від 11 лютого 2020 року № 243/5743/19, в постанові Першого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року по справі №200/9875/18-а. Також, Головне управління вважає необгрунтованим посилання позивача, як на ознаку законності своїх вимог, наявність свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки вищевказаним спеціальним законодавством, що регулює спірні правовідносини, не передбачено здійснення виплати недоодержаної суми пенсії, в порядку спадкування. З урахуванням викладеного, Головне управління вважає, що оскільки ним не допущені порушення при здійсненні владних повноважень відносно позивача, то підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі (а.с.65-66). Представник відповідача - Слов`янської міської ради Донецької області, до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 07 липня 2021 року до суду надав Заяву про розгляд справи без його участі (а.с.46). Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Слов`янської міської ради Донецької області про визнання права власності у порядку спадкування за законом на недоотриману суму пенсії після померлого чоловіка, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 30 серпня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дебальцівського управління юстиції Донецької області, 30 серпня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що було зроблено відповідний Актовий запис № 120. Після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.12). Згідно зі Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 13 серпня 2020 року Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у смт. Чорнухине Попаснянського району Луганської області, про що складено відповідний Актовий запис № 2314 (а.с.11). Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2020 року [PERSON] визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] у смт. Чорнухине Попаснянського району Луганської області терміном у три місяці з дня набрання рішенням законної сили (а.с.14). 14 грудня 2020 року приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Орловою Л.О. зареєстровано Спадкову справу № 226/2020 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.17). Відповідно до Довідки приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Орлової Л.О. від 18 червня 2021 року, [PERSON] , [INFO] , дійсно є єдиною спадкоємицею майна після померлого [INFO] чоловіка, [PERSON] , [INFO] , яка звернулася із заявою про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, після померлого, що до дня смерті проживав і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Постановою приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Орлової Л.О. від 18 червня 2021 року у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію після померлого [INFO] [PERSON] [PERSON] було відмовлено, у зв`язку із тим, що нотаріусу не подано документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме відповідь Пенсійного Фонду із зазначеною сумою недоотриманої пенсії, у відповіді Пенсійного Фонду, що надійшла нотаріусу зазначено, що суми пенсії, які залишилися недоодержаними у зв`язку зі смертю, не включаються до складу спадщини (а.с.15). З Листа Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області «Щодо недоотриманої пенсії» вбачається, що [PERSON] перебував на обліку в Головному управлінні та отримував пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відповідно до ст. 61 Закону, суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Відповідно до ст. 46 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло до органів Пенсійного фонду України не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера. На дату смерті у [PERSON] ( [INFO] ) залишились суми недоотриманої пенсії за період з 01 травня 2018 року по 29 лютого 2020 року у сумі 119 493,15 грн., але означені суми не включаються до складу спадщини згідно ст. 61 Закону України № 2262 (а.с.18). Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права. Згідно до п.3.1 Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» «Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» Свідоцтва про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням Свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , нотаріусом було заведено Спадкову справу № 226/2020, з Довідки приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Орлової Л.О. від 18 червня 2021 року слідує, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті чоловіка, отже, [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , у склад якої ввійшла і недоотримана ним за життя пенсія. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто, зверненню до суду із вимогами про визнання права власності у порядку спадкування має передувати відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця». Спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , заведена 14 грудня 2020 року Приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Орловою Л.О. за заявою [PERSON] . Проте, у встановленому нотаріальному порядку позивач не може оформити право власності на вищевказане спадкове майно, оскільки у відповіді Пенсійного Фонду, що надійшла нотаріусу зазначено, що суми пенсії, які залишилися недоодержаними у зв`язку зі смертю [PERSON] , не включаються до складу спадщини. У зв`язку з цим, 18 червня 2021 року Приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Орловою Л.О., спадкоємцю [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, яке залишилося після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини може мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Вказане також підтверджене і роз`ясненнями, наданими у п. 1 Узагальненої судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язки спадкоємця звернутися за Свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав Свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (а.с.1299 ЦК України). Захист прав громадян та юридичних осіб на нерухоме майно, здійснюється відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, шляхом визнання прав. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Умови для отримання Свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі в позивача немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» його вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду. У відповідності зі ст. 328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Таким чином, позивачем [PERSON] правомірно набуто право на спадщину за законом, відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України після смерті чоловіка [PERSON] , до складу якої увійшло і право на недоотриману ним пенсію. Згідно Листа Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області «Щодо недоотриманої пенсії», [PERSON] перебував на обліку в Головному управлінні та отримував пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». На дату смерті у [PERSON] ( [INFO] ) залишились суми недоотриманої пенсії за період з 01 травня 2018 року по 29 лютого 2020 року у сумі 119 493,15 грн., але означені суми не включаються до складу спадщини згідно ст. 61 Закону України № 2262 (а.с.18). Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262 від 09 квітня 1992 року визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом. Відповідно до роз`яснень, наданих у листах Міністерства юстиції України від 26.12.2008 р. № 758-0-2-08-19 «Щодо практики застосування норми права у випадку колізії» та листі Міністерства юстиції України від 30.01.2009 року № Н-35267-18 «Щодо порядку застосування нормативно-правових актів у разі існування неузгодженості між підзаконними актами», при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно - правовими актами перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. У даному випадку померлий [PERSON] перебував на обліку в Головному управлінні як отримувач пенсії по інвалідності, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Вказаний факт підтверджується Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (а.с.18). Отже, Закон № 2262 є спеціальним законом, який регулює та визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом. Виплата недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера здійснюється в порядку, встановленому статтею 61 Закону №2262. Статтею 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. За приписами частини 3 цієї статті, зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті. Постановою Правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 р. № 3-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Згідно із пунктом 4 вказаного Порядку, заява про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається членом його сім`ї до органів, що призначають пенсію, за місцем перебування на обліку померлого пенсіонера. Отже, згідно наведених приписів чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суми недоодержаної пенсії виплачуються членам сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника, або члена сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, якщо відповідне звернення надійшло не пізніше 6 місяців після смерті. Відповідач мотивує свою відмову у виплаті [PERSON] сум недоотриманої пенсії померлого чоловіка тим, що вона повинна була проживати разом із пенсіонером на день його смерті та звернутися до органу Пенсійного фонду України, де померлий пенсіонер перебував на обліку на день його смерті не пізніше 6 місяців після смерті, проте суд із такою позицією відповідача погодитися не може виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] у смт. Чорнухине Попаснянського району Луганської області помер [PERSON] . Позивач [PERSON] повинна була звернутися до органу Пенсійного фонду України, де її чоловік перебував на обліку на день його смерті, із заявою про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера не пізніше 6 місяців після смерті, тобто до [INFO] . У зв`язку із проживанням [PERSON] на день своєї смерті та [PERSON] на території непідконтрольній українській владі, а саме за адресою: [ADDRESS] , позивач не мала можливості отримати свідоцтво про смерть чоловіка українського зразка та отримала його лише 13 серпня 2020 року. Оскільки отримання свідоцтва про смерть чоловіка українського зразка зайняло певний час, позивачем було пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті чоловіка у зв`язку із чим Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2020 року встановлено, що вказаний строк позивач пропустила оскільки чоловік помер на непідконтрольній території України, а тому вона встановлювала факт смерті чоловіка за рішенням суду, на що було потрібно значний час та визнано, що строк для прийняття спадщини [PERSON] пропущено з поважної причини. Даним Рішенням [PERSON] було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] терміном у три місяці з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищевказане Рішення суду набуло законної сили 10 грудня 2020 року. Таким чином, строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] було надано позивачу до 10 березня 2021 року. [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, внаслідок чого 14 грудня 2020 року Приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Орловою Л.О. було заведено Спадкову справу № 226/2020 після смерті [PERSON] . Отже, [PERSON] набула право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] у встановлений судом строк. Щодо заперечень відповідача стосовно того, що [PERSON] повинна була проживати разом із чоловіком на день його смерті суд зазначає наступне. Згідно з Актом житлово-побутових умов [PERSON] від 05 квітня 2016 року встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але в результаті бойових дій дана квартира зруйнована. На теперішній час [PERSON] мешкає по [ADDRESS] без реєстрації з 26 квітня 2015 року (а.с.23). Відповідно до Довідки № 02-63/5 виданої 19 березня 2020 року виконавчим комітетом Чорнухинської селищної ради Попаснянського району Луганської Народної Республіки, [PERSON] спільно проживала із померлим [PERSON] на день його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] (а.с.21). Як вбачається з Акту про фактичне проживання з померлою особою на день його смерті № 02-59/5 від 19 березня 2020 року, з [PERSON] на день його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] фактично мешкала [PERSON] (а.с.22). Згідно до вимог ч.1 ст. 76 ЦПК України «Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи». Як передбачено ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими. У відповідності до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - «Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України. Суд не приймає, як належний доказ, Акт житлово-побутових умов [PERSON] від 05 квітня 2016 року, Довідку № 02-63/5 видану 19 березня 2020 року виконавчим комітетом Чорнухинської селищної ради Попаснянського району Луганської Народної Республіки, Акт про фактичне проживання з померлою особою на день його смерті № 02-59/5 від 19 березня 2020 року, оскільки державних органів, які б діяли на території смт. Чорнухине Луганської області, підконтрольних Україні на теперішній час немає. А згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207- VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази Як передбачено ч.1 ст. 235 ЦПК України, письмові докази або протоколи їх огляду оголошуються в судовому засіданні. Крім того, в п. п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на наступне: «розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58,59 ЦПК України про належність і допустимість доказів…», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів ( статті 58,59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185,187,189 ЦПК України». На підставі вищевикладеного, суд приймає до уваги ті фактичні обставини - письмову інформацію, яка викладена у Акті житлово-побутових умов [PERSON] від 05 квітня 2016 року, Довідці № 02-63/5 виданій 19 березня 2020 року виконавчим комітетом Чорнухинської селищної ради Попаснянського району Луганської Народної Республіки, Акті про фактичне проживання з померлою особою на день його смерті № 02-59/5 від 19 березня 2020 року, що видані в смт. Чорнухине Луганської області, а саме, що [PERSON] проживала разом із чоловіком [PERSON] на день його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає, що факт спільного проживання [PERSON] разом із померлим чоловіком [PERSON] в певний час і при певних обставинах підтверджений у судовому засіданні вищевказаними доказами. Посилання представника відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, на Постанову Донецького апеляційного суду від 25 квітня 2018 року по справі № 235/5875/17, від 19 грудня 2019 року номер провадження 22-ц/804/3024/19 та від 11 лютого 2020 року № 243/5743/19, та Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року по справі №200/9875/18-а не заслуговують на увагу, оскільки згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України висновок суду апеляційної інстанції не є правовою позицією та не може прийматися судом першої інстанції до уваги при розгляді справи у зв`язку із тим, що він не є остаточним. Аналізуючи вищевикладене суд керується наступним. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного Кодексу України про спадкування. Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до положень статей 1216, 1218, 1219 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенцію ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається з матеріалів справи, згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 62881172, спадкову справу № 226/2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] було зареєстровано 14 грудня 2020 року за заявою [PERSON] . Позивач прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] та вона є єдиною спадкоємицею майна після померлого. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року). Тобто, суд приходить до висновку, що до складу спадщини увійшла пенсія, яка була нарахована, але не виплачена [PERSON] у сумі 119 493,15 грн., тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-IX, розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2021 року складає 2270,00 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн. (а.с.8). Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, а тому з відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved