Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить поділити сумісно нажите майно шляхом визнання за кожним із подружжя половину належної квартири. В обґрунтування позову зазначається, що 09 січня 2019 року подружжя за спільні кошти придбало квартиру [ADDRESS] , при цьому титульним власником зазначено чоловіка [PERSON] .. На сьогодні сім`я розпалася, позивач із дитиною проживають окремо, в іншому житловому приміщенні, у зв`язку з чим виникла необхідність поділити сумісне майно. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі, крім того, представник зазначив про наявність вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат, до яких входить судовий збір та послуги адвоката. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просив його не задовольняти, однак при цьому зазначив, що не заперечує проти того, що квартира є спільним майном колишнього подружжя та він не заперечує щодо її поділу, однак на думку відповідача, це необхідно було вирішити без звернення до суду та він вважає, що несправедливим є стягнення з нього судового збору та витрат на правову допомогу, оскільки на цей час він сплачує аліменти, які стягуються з його заробітної плати та стягнення судових витрат призведе до вкрай тяжкого фінансового становища, який спричинений у зв`язку із ситуацією, яка склалася в країні через пандемію коронавіруса. Відповідачем заявлялось клопотання про врегулювання спору за участю судді, однак позивач заперечував проти такого порядку врегулювання спору, що відповідно до ст. 201 ЦПК України виключає можливість проведення такої процедури. Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи позивача та відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] .. Так, судом встановлено, що 09 листопада 2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом. 09 січня 2019 року [PERSON] за згодою дружини [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . 29 липня 2020 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. 10 жовтня 2020 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , у зв`язку з чим змінено прізвище на [PERSON] .. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Як встановлено матеріалами справи, позивач та відповідач в зареєстровану шлюбі перебували з 2012 року, право власності на квартиру виникло у 2019 році, а тому є спільним сумісним майном подружжя. Сторони не заперечують факт спільного придбання вказаного майна. Відповідач заперечує необхідність поділу майна подружжя через судове рішення, оскільки він визнає, що Ѕ частки квартири належить [PERSON] , однак вчинювати будь-які дії щодо юридичного закріплення такого факту відповідач вважає зайвим. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Питання набуття права власності на нерухоме майно регулюється цивільним законодавством. Так, відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України право власності на нерухоме майно у особи виникає лише після державної реєстрації такого права у відповідному порядку. З урахуванням зазначеного, право позивача, як співвласника нерухомого майна, може бути захищено та підтверджено лише після державної реєстрації такого права у відповідному реєстрі, а тому лише визнання відповідачем того факту, що придбана в шлюбі квартира є спільною сумісною власністю, при цьому не закріплюючи такий факт відповідною реєстрацією права власності, не захищає право позивача як співвласника квартири на частку в такій квартирі. Згідно ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони не заперечували щодо рівності часток у спільному майні. Позивач наполягає саме на визначенні часток у спільному майні подружжя оскільки, крім іншого, статтею 72 СК України встановлено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, тобто не закріплення юридично частки позивача в спільному майні, може призвести до втрати такого права зі спливом часу. Не бажання відповідача юридично закріпити частки у спільному майні подружжя є підставою для звернення до суду відповідно до ст. 15 та 16 ЦК України, оскільки кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням вищевикладеного та встановлених обставини справи, між позивачем та відповідачем існує спір щодо поділу майна подружжя та відповідно до норм сімейного законодавства та встановлених обставин справи [PERSON] має право на Ѕ частку квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо судових витрат та витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; Статтею 134 названого кодексу зобов`язано сторони попередньо визначити суми судових витрат, а саме разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Як вбачається з матеріалів справи адвокатом позивача разом із позовною заявою до суду булу надано попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, який складав 8000 грн.. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач у відзиві на позов та у судовому засіданні заперечував не розмір витрат на правничу допомогу надану позивачу, а факт надання такої допомоги на платній основі. Однак, в підтвердження обґрунтованості розміру судових витрат на правову допомогу до суду надано договір укладений між позивачем та адвокатом Стукан Ю.О., додатки до договору, акт виконаних робіт та квитанцію про сплату таких послуг позивачем у розмірі 8500 грн., тобто позивачем надано всі документи, які підтверджують розмір витрат на правову допомогу. При цьому судом враховано, що до розрахунку судових витрат включено участь адвоката в судовому засіданні лише 08 грудня 2020 року, тоді як таких судових засідань було декілька, а саме 18.01.2021, 08.02.2021 та 25.02.2021, при цьому з 08 грудня 2020 року двічі відкладалось підготовче судове засідання у зв`язку з невиконанням відповідачем вимог Цивільного процесуального кодексу України щодо завчасного надіслання заяв позивачу та суду, а також за клопотанням відповідача про таке відкладення. З урахуванням викладеного суд вважає заявлений розмір витрат позивача на правову допомогу обґрунтованим та таким, що підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі, а також підлягає стягненню судовий збір, оскільки позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved