Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у якій просить визнати кредитний договір № 014/0018/82/88534, укладений між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» не виконаним. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що 21 лютого 2008 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № 014/0018/82/88534 на надання споживчого кредиту у розмірі 40800 доларів США на споживчі цілі строком на 65 місяців під 14 процентів річних, проте нею було отримано лише 40000 доларів США, а не 40800 доларів США, як це зазначено у кредитному договорі. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі необхідно постановити із відмовою у задоволенні позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі наявних у матеріалах справи доказів. 21 лютого 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/0018/82/88534, за умовами якого ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» надало [PERSON] кредит у розмірі 40800 доларів США на спожиті цілі - 40000 доларів США та на оплату комісії за надання кредиту - 800 доларів США на 65 місяців зі сплатою 14 процентів річних за користування кредитом. У відповідності до п. 3.1 кредитного договору № 014/0018/82/88534 від 21 лютого 2008 року позичальник сплачує на користь кредитора комісії, передбачені цим договором. У відповідності до п. 6.1 кредитного договору № 014/0018/82/88534 від 21 лютого 2008 року з урахуванням п. 1.1.9 цього договору, надання кредиту здійснюється у безготівковій формі шляхом переказу (зарахування) всієї суми кредиту на поточний рахунок позичальника № 262061425478. Згідно п. 7.4 кредитного договору № 014/0018/82/88534 від 21 лютого 2008 року, цим договором позичальник доручає кредитору здійснювати договірне списання з поточного рахунку, вказаного в п. 1.1.9 цього договору, та з будь-яких інших рахунків позичальника в «Райффайзен Банк Аваль» на розсуд кредитора будь-яких сум, належних до сплати за цим договором, в тому числі в рахунок погашення суми кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів, передбачених цим договором. Таке договірне списання може здійснюватись кредитором на підставі цього договору будь-яку кількість разів, починаючи з дати настання строків виконання зобов'язань позичальника та до повного погашення заборгованості позичальника за цим договором. Як вбачається з виписки по рахунку № 262061425478 у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 5 вересня 2013 року, на цей рахунок 21 лютого 2008 року було перераховано грошові кошти у розмірі 40800 доларів США із призначенням платежу: «[PERSON] Виплата кредиту». Після цього 21 лютого 2008 року з даного рахунку було списано 800 доларів США із призначенням платежу: «Перерахування суми комісії на рахунок неамортизованого дисконту». Згідно заяви на видачу готівки № 0PQA65896 від 22 лютого 2008 року [PERSON] було отримано у касі банку грошові кошти у розмірі 40000 доларів США у якості кредитних коштів за договором № 014/0018/82/88534 від 21 лютого 2008 року. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З аналізу наведених обставин суд доходить до висновку, що відповідачем було належним чином відповідно до умов договору виконано свої зобов»язання за кредитним договором № 014/0018/82/88534 від 21 лютого 2008 року шляхом перерахування 21 лютого 2008 року на рахунок позивачки № 262061425478 кредитних коштів у розмірі 40800 доларів США. При цьому подальше списання з цього рахунку коштів у розмірі 800 доларів США не свідчить про неналежне виконання банком своїх обов'язків за кредитним договором, оскільки це списання відбулось у відповідності до п. 7.4 кредитного договору, укладеного між сторонами та на виконання умов договору щодо обов'язку позичальника по сплаті комісії за надання кредиту. Суд зауважує, що ані умови кредитного договору про обов'язок позичальника по сплаті комісії за надання кредиту, ані умови кредитного договору про договірне списання коштів з рахунку позичальника недійсними у судовому порядку не визнавались та відповідна вимога позивачкою в межах даної справи не заявлялась. Суд також зауважує, що законодавча норма про те, що Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, а умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною, викладена у абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» набула чинності лише 16 жовтня 2011 року - із набранням чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». При цьому у відповідності до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. Разом з цим, спірні правовідносини не є правовідносинами щодо юридичної відповідальності, а стосуються дійсності правочину та належності його виконання. Крім того, ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено перелік способів захисту порушених, оспорюваних та невизнаних прав та охоронюваних законом інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Ані ст. 16 ЦК України, ані іншим нормативно-правовим актом, ані укладеним між сторонами договором не встановлено такого способу захисту прав чи інтересів як визнання договору невиконаним. При цьому суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловленої ним у постанові від 12 червня 2013 року по справі № 6-32цс13, згідно якої законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Суд вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту прав, навіть у разі, якщо б вони дійсно були порушені, не є ефективним, оскільки задоволення відповідної вимоги судом не може створити для будь-якої особи та, в першу чергу, для відповідача, жодних обов'язків, виконання яких могло б бути забезпечене примусовою силою держави, та, як наслідок жодним чином не сприяло б поновленню таких прав. Це, в свою чергу, виключає застосування такого способу захисту судом, оскільки не відповідає основному завданню цивільного судочинства, визначеному ст. 1 ЦПК України. За таких обставин, суд доходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Outcome: dismissed