Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить з урахуванням уточнених вимог, визнати недійсним договір позики №01/06 від 14.08.2006 року на загальну суму 1 760 000 гривень, по курсу НБУ еквівалентно 350 000 доларів США; визнати недійсним договір позики №02/10 від 09.10.2006 року на загальну суму 918 000 гривень, по курсу НБУ еквівалентно 180 000 доларів США; визнати недійсним договір позики № 03/12 від 07.12.2006 року на загальну суму 1 102 000 гривень, по курсу НБУ еквівалентно 220 000 доларів США; визнати недійсним договір позики № 04/02 від 01.02.2007 року на загальну суму 801 000 гривень, по курсу НБУ еквівалентно 160 000 доларів США; визнати недійсним угоду про припинення зобовязань укладену між [PERSON] та [PERSON] від 14.10.2013 року та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], грошові кошти в сумі 24 678 247 грн.. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 01.01.2004 року по 17.11.2011 року проживали однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільних дітей. На підставі договорів позики, в період часу з серпня 2006 року по січень 2007 року, [PERSON] отримала у власність, на сімейні потреби, грошові кошти на загальну суму 1\~050\~000 доларів США, що на той момент було еквівалентно 5\~250\~000 гривень які були спільною сумісною власністю позивача та з [PERSON]. Восени 2014 року [PERSON] стало відомо, що [PERSON], передав частину вказаних спільних грошових коштів в позику [PERSON] без її згоди. 14.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про припинення зобовязань за договорами позики, згідно з яким зобовязання [PERSON] по поверненню боргу припинено в звязку з внесенням останнім коштів на поточний рахунок КТ «Концерн Райский уголок» для фінансування витрат спільної діяльності від імені [PERSON], що також було зроблено без згоди [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, проти їх задоволення не заперечував. Представник співвідповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на їх безпідставність на необґрунтованість, просила застосувати строк позовної давності. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 61 цього Кодексу передбачено, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З 01.01.2004 року по 17.11.2011 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та мають спільних дітей. Вказані обставини підтверджується поясненнями відповідача [PERSON] та рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.04.2013, відповідно до якого було встановлено факт проживання однією сімєю жінки [PERSON], [INFO], та чоловіка [PERSON], [INFO], без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 17.11.2011 року включно. Вказані обставини мають преюдиційне значення та не підлягають додатковому доказуванню в силу ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. 11.08.2006 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір позики №1/8 на суму 400\~000 доларів США, що згідно з курсом НБУ еквівалентно 2\~000\~000 гривень. 05.10. 2006 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір позики № 5/1 року на суму 200\~000 доларів США, що згідно з курсом НБУ еквівалентно 1\~000\~000 гривень. 04.12.2006 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір позики на суму 250\~000 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентну 1\~250\~000 гривень. 29.01. 2007 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір позики на суму 200\~000 доларів США,що по курсу НБУ еквівалентно 1\~000\~000 гривень. На підставі вказаних договорів [PERSON] отримала у власність грошові кошти на загальну суму 1\~050\~000 доларів США, що на момент їх отримання еквівалентно 5\~250\~000 гривень, згідно курсу НБУ. Вказані грошові кошти отримувались на сімейні потреби, що підтверджується поясненнями відповідача [PERSON] та про що вказано в самих договорах позики. Оскільки зазначені грошові набувались під час спільного проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] на сімейні потреби, вони є їх спільною сумісною власністю. Частину вказаних грошових коштів [PERSON] передав в позику [PERSON] на загальну суму 4581000 грн. що еквівалентно 910000 доларів США. Грошові кошти передавались на підставі наступних договорів позики: №01/06 від 14.08.2006 року на суму 1 760 000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 350\~000 доларів США; №02/10 від 09.10.2006 року на суму 918\~000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 180\~000 доларів США; № 03/12 від 07.12.2006 року на суму 1 102\~000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 220\~000 доларів США; № 04/02 від 01.02.2007 року на суму 801\~000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 160\~000 доларів США. Вказані грошові кошти передавались в позику [PERSON] без згоди позивача [PERSON] 14.10.2013 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено угоду про припинення зобовязань між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до умов вказаної угоди сторони дійшли згоди про те, що зобовязання [PERSON] перед [PERSON] по поверненню грошових коштів в сумі, еквівалентній 910000 доларів США за договорами позики: №01/06 від 14.08.2006 року - 1 760\~000 гривень, що на момент оформлення позики еквівалентно 350\~000 доларів США; №02/10 від 09.10.2006 року - 918\~000 гривень, що на момент оформлення позики еквівалентно 180\~000 доларів США; № 03/12 від 07.12.2006 року - 1 102\~000 гривень, що на момент оформлення позики еквівалентно 220\~000 доларів США; № 04/02 від 01.02.2007 року - 801\~000 гривень, що на момент оформлення позики еквівалентно 160\~000 доларів США, вважаються виконаними за цільовим призначенням шляхом внесення [PERSON] грошових коштів на поточний рахунок КТ «Концерн «Райський уголок» для фінансування видатків спільної діяльності від імені [PERSON] та перерозподіл за рішенням учасників спільної діяльності долі [PERSON] Саді оги у відповідності з його вкладом в спільну діяльність. Уклавши вказану угоду [PERSON] розпорядився грошовими коштами переданими в позику [PERSON], перевівши обовязок [PERSON] на повернення позики в обовязок внесення коштів на поточний рахунок КТ «Концерн «Райський уголок» для фінансування видатків спільної діяльності. Вказане розпорядження відбулось без згоди [PERSON] Згідно до норм ст.74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ч.1. cт.65 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ч.2. cт.65 Сімейного кодексу України, передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Оскільки спільні грошові кошти передавались у позику [PERSON] без згоди [PERSON], яка є їх співвласницею, договори позики: №01/06 від 14.08.2006 року на суму 1 760\~000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 350\~000 доларів США; №02/10 від 09.10.2006 року на суму 918\~000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 180\~000 доларів США; № 03/12 від 07.12.2006 року на суму 1 102\~000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 220\~000 доларів США; № 04/02 від 01.02.2007 року на суму 801\~000 гривень, що по курсу НБУ еквівалентно 160\~000 доларів США, суд визнає недійсними. З тих же підстав має бути визнана недійсною, угода про припинення зобовязань між [PERSON] та [PERSON] від 14.10.2013 року. Згідно до ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки договори позики та угода про припинення зобовязань між [PERSON] та [PERSON] від 14.10.2013 року визнаються недійсними, то отримане на підставі вказаних угод підлягає поверненню. На підставі договорів позики [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти на загальну суму еквівалентну 910000 доларів США. Пунктом 2.2. договору позики №01/06 від 14.08.2006 року передбачено, що позичальник зобовязується повернути суму грошових коштів в гривнях еквівалентну 350\~000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день повернення позики. Пунктом 2.2. договору позики №02/10 від 09.10.2006 року передбачено, що позичальник зобовязується повернути суму грошових коштів в гривнях еквівалентну 180\~000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день повернення позики. Пунктом 2.2. договору позики № 03/12 від 07.12.2006 року передбачено, що позичальник зобовязується повернути суму грошових коштів в гривнях еквівалентну 220\~000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день повернення позики. Пунктом 2.2. договору позики № 04/02 від 01.02.2007 року передбачено, що позичальник зобовязується повернути суму грошових коштів в гривнях еквівалентну 160\~000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день повернення позики. Загальна сума отриманих [PERSON] грошових коштів за договорами позики становить 910\~000 доларів США. Станом на 05.04.2017 року офіційний курс НБУ відносно 100 доларів США становить 2711, 8953 гривень. Таким чином, сума грошових коштів, яка підлягає поверненню за договорами позики становить 24\~678\~247 грн.. Суд критично ставиться до тверджень представника співвідповідача на те, що грошові кошти передані [PERSON] не є обєктом спільної сумісної власності позивача та [PERSON], так як останній в період спільного проживання з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], оскільки вказане спростовується заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15.05.2007 року по справі № 2-2667/07/047, в якому зазначено, що з 1998 року [PERSON] змінила своє місце проживання, спільних з [PERSON] дітей залишила проживати з останнім та більше їх не бачила; рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.11.2001 року, відповідно до якого шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано; рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.04.2013, відповідно до якого встановлено факт проживання однією сімєю жінки [PERSON], [INFO], та чоловіка [PERSON], [INFO], без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 17.11.2011 року включно. Крім того суд зазначає, що право спільної сумісної власності подружжя виникає не в період зареєстрованого шлюбу, а в період спільного проживання однією сімєю з відповідними взаємними правами та обовязками, на що вказує ст. 74 Сімейного кодексу України. Також суд не приймає до уваги посилання представника співвідповідача на те, що [PERSON], передаючи в позику грошові кошти, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, оскільки вказане спростовується нормами ч.3 ст.65 Сімейного кодексу України, відповідно до якої для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Вказані обставини мають преюдиційне значення та не підлягають додатковому доказуванню в силу ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України. Суд критично ставиться до тверджень представника співвідповідача стосовно того, що майнові права отримані в результаті укладених договорів позики та угоди про припинення зобовязань укладених між [PERSON] та [PERSON] від 14.10.2013 року залишились в сімї, оскільки вказані майнові права набувались без волевиявлення позивача. З приводу застосування позовної давності, суд зазначає, що належних та допустимих доказів про пропуск позовної давності сторонами не подано, натомість представник позивача та відповідач [PERSON] підтвердили факт про обізнаність [PERSON] про порушення своїх прав лише восени 2014 року та звернувшись з дійсним позовом до суду у жовтні 2015 року. Судові витрати між сторонами, суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved