Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, якою просить суд: - стягнути з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання на користь [PERSON] 11520, 40 грн. інфляційного збільшення боргу за прострочення виконання основного зобов`язання та 4193,00 грн. - 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення невиконання зобов`язання, як відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішення суду, - стягнути солідарно з Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України у Основ`янському районі за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у листопаді 2015 року [PERSON] звернулась до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовом про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 грн., витрат на інфляційне збільшення в розмірі 41539,51 грн., 3% річних - 2852,55 грн. та пені в розмірі 45152,49 грн., у зв`язку з несвоєчасним виконанням Державною казначейською службою України рішення Апеляційного суду Харківської області від 30.10.2014р. про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] моральної шкоди по 93800 грн. кожному. Підставою для звернення до суду із вищевказаним позовом став той факт, що рішення Апеляційного суду Харківської області набуло чинності 30.10.2014р., а виконано Державною казначейською службою України 04.11.2015р. 21.03.2016р. рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова позов [PERSON] до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Червонозаводському районі м. Харкова про відшкодування моральної шкоди, стягнення витрат на інфляційне збільшення, 3% річних, пені залишено без задоволення. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2017 року по справі № 646/14523/15-ц апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року скасовано, позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] інфляційні витрати у сумі 34 809, 18 грн., 3% річних у сумі 2181, 81 грн. В обґрунтування висновку про часткове задоволення позову [PERSON] апеляційний суд зазначив, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Суд зробив висновок, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів на відшкодування моральної шкоди, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. При цьому суд вважав, що хоч виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року було зупинено до закінчення касаційного провадження ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року за касаційною скаргою представника ДКСУ, проте [PERSON] не повинна нести негативні наслідки від знецінення грошових коштів, які стягнуті на її користь на захист порушеного права. Суд вважав наявними підстави для стягнення з ДКСУ на користь [PERSON] інфляційних втрат у сумі 34 809,18 грн. і трьох процентів річних у сумі 2 181,81 грн. за період: з дня пред`явлення виконавчого листа до виконання до фактичного виконання рішення суду, тобто з 17 січня до 27 жовтня 2015 року. 02.06.2017 року [PERSON] отримала виконавчий лист у справі 646/14523/15-ц. 06.06.2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Чсрвонозаводському районі м. Харкова про відшкодування моральної шкоди, стягнення витрат на інфляційне збільшення, 3% річних, пені, зупинено виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження. Не погодившись із рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2017 року у справі № 646/14523/15-ц ДКСУ подала касаційну скаргу. Постановою Верховного Суду від 19.06.2019 року касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишено без задоволення, рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2017 року залишено без змін. Постанова суду касаційної інстанції набрала законної сили з моменту її прийняття, тобто з 19.06.2019 року. Вищевказане рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2017 року у справі № 646/14523/15-ц було виконано лише 06.01.2021 року. Таким чином, на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів на відшкодування моральної шкоди, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Між тим, оскільки касаційне провадження було відкрито та тривало за касаційною скаргою представника Державної казначейської служби України, [PERSON] не повинна нести, збитки від знецінення грошових коштів, які були стягнуті на її користь на захист порушеного права. Індекс інфляції є змінною величиною, з урахуванням рекомендацій ВСУ розрахунок відповідної суми з урахуванням помісячних індексів розміру збитків, обрахованих за цінами і тарифами, що діяли в умовах інфляції, сума боргу за основним зобов`язанням з урахуванням індексу інфляції за 1379 днів, а саме, з 29.03.2017 року по 06.01.2021 року загалом становить 48511,39 грн., з яких сума основного зобов`язання - 36990.99 грн. ; інфляційне збільшення боргу - 11520,40 грн., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, за яким сума боргу з урахуванням 3% від простроченої суми за основним зобов`язанням становить - 4193.00 грн. Крім того, у позовній заяві зазначено, що внаслідок дій відповідачів позивачу було завдано моральної шкоди, яка виразилась у негативних емоціях та переживаннях з приводу довготривалого невиконання рішення суду, порушення звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації. Моральну шкоду, завдану позивачу довготривалим невиконанням рішення апеляційного суду нею оцінено в розмірі 50 000,00 грн. Ухвалою суду від 29.01.2021 року відкрито спрощене провадження у справі. Відповідачем Державною казначейською службою України було надано відзив на позовну заяву, у якому представник просить відмовити у задоволенні позову, виходячи з наступного. У правовідносинах, що склалися між позивачем та казначейством йдеться про стягнення коштів, однак не з державного органу, а з державного бюджету і кошти, які стягнув суд - шкода. Зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди не слід ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна уподібнювати механізм виконання судових рішень в обох цих випадках. Крім того, виконання судових рішень в обох описаних ситуаціях відбувається за різними механізмами, а отже правова регламентація правовідносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, в іншому - держава, відрізняється, і застосування окремих нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим. Щодо обставин справи, то виконавчий лист Червонозаводського районного суду м. Харкова у справі № 646/14523/15-ц знаходився в Казначействі на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504030 з 30.09.2019р. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» за бюджетною програмою КПКВК 3504030 передбачено 50,00 млн. грн. Казначейством в межах бюджетних призначень 30.12.2020р. відповідно до платіжного доручення від 30.12.2020р. № 2325 перераховано кошти в розмірі 36 999,99 грн на користь позивача згідно з виконавчим листом Червонозаводського районного суду м. Харкова по справі № 646/14523/15-ц.Таким чином, свої зобов`язання щодо виконання рішення суду по справі № 646/14523/15-ц перед позивачем Казначейство виконало в повному обсязі, тому вимоги позивача щодо невиконання зобов`язання, відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішення суду щодо невиконання рішення є безпідставними та необгрунтованими. Щодо компенсації в розмірі 3% річних за несвоєчасне виконання рішення, то законодавством передбачено окремі механізми виконання рішень про стягнення коштів з державного бюджету та безпосередньо з конкретних юридичних осіб, зокрема, державних органів. Виконання зазначених судових рішень здійснюється шляхом стягнення коштів з рахунків боржника (державного органу), а у разі неможливості такого стягнення - за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». Тобто, Законом про гарантії встановлено особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу, державного підприємства або юридичної особи. Таким чином, правовідносини, які склалися, не підпадають під дію Закону про гарантії. Виконання виконавчого листа Червонозаводського районного суду м. Харкова у справі № 646/14523/15-ц на суму 34 809,18 грн. та 2181,81 грн. здійснювалось Казначейством відповідно до пунктів 35 - 40 розділу «Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам» Порядку № 845. Розділом «Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам» Порядку № 845 передбачено інший механізм виконання рішень про стягнення моральної шкоди з бюджету. У разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку № 845 стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку № 845, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду (п. 36 Порядку № 845). Орган Казначейства надсилає протягом п`яти робочих днів до Казначейства зазначені документи (відомості). Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку №845 в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. У відзиві зазначено, що Порядок № 845 не передбачає строку для виконання рішень суду про стягнення відшкодування шкоди з державного бюджету та нарахування 3% річних за несвоєчасне виконання рішення. Проте законодавством визначено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Отже, рішення суду по справі № 646/14523/15-ц виконано Казначейством у порядку черговості надходження виконавчих документів за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 відповідно до пунктів 35-40 розділу «Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам» Порядку № 845 та у межах суми, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік. У відзиві наголошено, що Казначейство вчиняло та вчиняє у повному обсязі дії, які безпосередньо визначені законом, що свідчить про відсутність бездіяльності Казначейства. Пунктом 39 Порядку виконання рішень передбачено, що у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету. Казначейством постійно направляються листи до Міністерства фінансів України із пропозиціями щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України у частині збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504030. На листи Казначейства щодо збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504030 Міністерством фінансів України надавались відповіді, в яких зазначено, що «питання збільшення бюджетних призначень Казначейству для виконання судових рішень може бути розглянуто у разі внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік та виходячи з можливостей дохідної частини державного бюджету». Таким чином, правовідносини, які склалися, не підпадають під дію Закону про гарантії, зокрема в частині тримісячного строку на перерахування коштів, тому посилання позивача на нібито порушення строку перерахування коштів є незаконними та необгрунтованими. Казначейство вважає, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України в частині стягнення відсотків та інфляційних нарахувань з Казначейства, оскільки виконання рішень даної категорії справ регулюється Порядком № 845. Вимоги статті 625 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки рішення суду виконано без прострочення, у порядку черговості відповідно до вимог спеціально встановленого Порядку № 845. Оскільки законодавство, яке визначає механізм відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, не передбачає виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України саме в тримісячний строк, то у позивача відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про нарахування та виплату компенсації в розмірі 3% річних за несвоєчасне виконання рішення. Дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності та взаємозв`язку, а також доводи позовної заяви, відзиву на позов, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. У листопаді 2015 року [PERSON] звернулась до Червонозаводського районного суду м.Харкова з позовом про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 грн., про стягнення витрат на інфляційне збільшення в розмірі 41539,51 грн., 3% річних - 2852,55 грн., та пені в розмірі 45152,49 грн., у зв`язку з несвоєчасним виконанням Державною казначейською службою України рішення Апеляційного суду Харківської області від 30.10.2014р. про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] моральної шкоди по 93800 грн. кожному. Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 21 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20.04.2016 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 року ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29.03.2017 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року скасовано, позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] інфляційні витрати у сумі 34 809, 18 грн., 3% річних у сумі 2181, 81 грн., в іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.06.2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із Червонозаводського районного суду м. Харкова вищезазначену цивільну справу № 646/14523/15-ц, зупинено виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2017 року залишено без змін. У вказаній постанові зазначено, що установивши, що 17 січня 2015 року [PERSON] звернулася до ГУ ДКСУ у Харківській області із виконавчим листом і заявою про виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року, яке виконано 27 жовтня 2015 року, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про наявність підстав, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, для стягнення з ДКСУ на користь [PERSON] інфляційних втрат у сумі 34 809,18 грн і трьох процентів річних у сумі 2 181,81 грн. за період: з дня пред`явлення виконавчого листа до виконання до фактичного виконання рішення суду, тобто з 17 січня 2015 року до 27 жовтня 2015 року. 02.06.2017 року [PERSON] отримала виконавчий лист у справі № 646/14523/15-ц про стягнення на її користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] інфляційні витрати у сумі 34 809,18 грн. і три проценти річних у сумі 2 181,81 грн. Згідно з копією платіжного доручення № 2325 від 29.12.2020 року, Державною казначейською службою України було перераховано на рахунок [PERSON] суму у розмірі 36990,99 грн. Відповідно до копії Історії по картковому рахунку [PERSON] 30.12.2020 року на її рахунок надійшло зарахування від Державної казначейської служби України на суму 36990,99 грн. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Відповідно до ч.1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зобов`язання виникають і із завдання шкоди. Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу. У разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов`язання здійснюється судом у порядку, передбаченому, у разі, якщо позивачем є фізична особа, ЦПК України. Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч.5 статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Рішенням суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги ч.2 статті 625 ЦК України підлягають застосуванню. При цьому необхідно врахувати, що відповідно до ч.2 статті 2 ЦПК України (в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) провадження у цивільних справах здійснювалося відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з вимогами ч.3 статті 208 ЦПК України у вказаній редакції, судовий розгляд закінчувався ухваленням рішення суду, а у випадках, передбачених статтями 389-6 та 389-11 цього Кодексу - постановленням ухвали. У ч.1 статті 223 ЦПК України передбачалося, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Відповідно до ч.1 статті 319 ЦПК України рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення. З матеріалів цивільної справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29.03.2017 року стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] інфляційні витрати у сумі 34 809, 18 грн. та 3% річних у сумі 2181, 81 грн. 29.03.2017 року рішення набрало законної сили, і з того часу зобов`язання держави відшкодувати шкоду стало конкретизоване та визначене, тому з указаного часу воно мало бути виконане. При цьому, як встановлено судом вище, рішення суду було виконано лише 30.12.2020 року. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав, передбачених ч.2 статті 625 ЦК України, для стягнення з ДКСУ на користь [PERSON] інфляційних втрат та трьох процентів річних за період: з дня набрання рішенням законної сиди до фактичного виконання рішення суду, тобто з 29.03.2017 року до 30.12.2020 року. Суд вважає безпідставним визначення позивачем періоду нарахування вказаних сум станом на 06.01.2021 року, оскільки, як судом було встановлено вище, вищевказане рішення суду було виконано 30.12.2020 року. Що стосується наведених у відзиві на позовну заяву посилань представника відповідача на постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 804/2076/17 від 30.04.2020 року та № 826/17656/16 від 12.02.2020 року, то ці судові рішення стосуються іншого предмету. Так, предметом розгляду Касаційним адміністративним судом Верховного Суду у справі №804/2076/17 було оскарження бездіяльності ДКСУ у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення на користь фізичної особи коштів в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та зобов`язання негайно виконати рішення суду. У справі, що розглядається, предметом спору є інші правовідносини, а саме правовідносини із застосування міри відповідальності, яка передбачена ст.625 ЦК України, у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду. Такі ж правовідносини були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 646/14523/15-ц. Отже, у цій справі піддягають застосуванню правові висновки, яких дійшла Велика Палата Верховного Суду у зазначеній справі № 646/14523/15-ц як щодо суб`єктного складу правовідносин, так і щодо суті спору. При цьому, як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду нарахування інфляційних витрат та 3 % річних на прострочену суму грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду про стягнення коштів у відшкодування шкоди, здійснюється з дня пред`явлення виконавчого листа до виконання та не залежить від строків виконання такого рішення суду за різними бюджетними програмами (кпквк). Судом здійснено розрахунок інфляційних витрат та 3 % річних за 1373 дні (з 29.03.2017 року до 30.12.2020 року) наступним чином. Розрахунок індексу інфляції здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. IIС (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (100,20 : 100) x (99,90 : 100) x (102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) = 1.31143788 Таким чином, інфляційне збільшення складає: 11 520,40 грн. (36 990,99 x 1.31143788 - 36 990,99). Розрахунок 3% річних здійснено за формулою: С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. З 29.03.2017р. до 31.12.2019р. - 36 990,99 x 3 % x 1008 : 365 : 100 = 3064,68 грн. З 01.01.2020р. до 30.12.2020р. - 36 990,99 x 3 % x 365 : 366 : 100 = 1106,70 грн. Отже розмір 3% річних складає 4 171,38 грн. Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, яка в позовній заяві оцінена позивачем у розмірі 50000,00 грн., то підстави для задоволення в цій частині відсутні, виходячи з наступного. Обґрунтовуючи позов про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначила, що тривалим невиконанням відповідачем судового рішення їй завдана моральна шкода, яка полягає у негативних емоціях та переживаннях з приводу порушення її звичайного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України (на які посилається позивач), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, позивач не довела наледжними, достовірними, допустимими та достатніми доказами факту заподіяння відповідачами моральної шкоди і причинного зв`язку між протиправними діями відповідачів та моральними стражданнями позивача. Більше того, збитки від знецінення грошових коштів позивачу компенсовані шляхом стягнення з відповідача інфляційного збільшення боргу за прострочення виконання основного зобов`язання та 3% річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України. Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди у суду відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: partial