Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. \~Свої вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що за вищевказаною адресою зареєстрована та проживає разом з сином [PERSON], там же зареєстрований і відповідач [PERSON] з 16.11.2009 р., з яким позивач знаходилась у цивільному шлюбі та на підставі договору найму житлового приміщення від 10.11.2009 р.. З кінця 2012 р. стосунки між ними погіршилися, з листопада 2014 р. в даній квартирі відповідач не проживає, його особистих речей в квартирі немає, обовязки наймача він не виконує. Як стало відомо позивачці, 02.10.2014 р. відповідач уклав договір оренди квартири за адресою: м. Одеса, вул. Разумовська, буд.10/12, кв.372 з [PERSON]. Наявність реєстрації відповідача в квартирі перешкоджає позивачці повноцінно користуватись своєю власністю та призводить до додаткових витрат по оплаті житлово-комунальних послуг. Сторони, повідомлені належним чином, в судове засідання не зявились, з заявами про відкладення розгляду справи не звертались. В матеріалах справи наявна заява позивачки про підтримання позовних вимог та клопотання про розгляд справи у її відсутності, в якому вона також не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідно до положень ст.224 ЦПК України суд зі згоди позивачки ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до договору дарування від 21.08.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] (а.с.4). Зазначена квартира належала дарителю на підставі договору №126-К купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості в книзі №9 допк, на сторінці №80, за №3145, 18.11.1998р.. 10 листопада 2009 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір найму кімнати площею 12 кв.м. в квартирі №239 у житловому будинку №93 по вул..Дніпропетровська дорога в м. Одесі строком до 10 листопада 2012 р. З 16 листопада 2009 року відповідач [PERSON] як піднаймач, був зареєстрований за вказаною адресою. Не проживання відповідача в квартирі підтверджується письмовим актом про непроживання від 25.06.2015 р., підписаним головою правління ЖБК «Суворовський-8» [PERSON], бухгалтером [PERSON], сантехніком [PERSON] та консьєржом [PERSON] (кв.14), у якому зазначається, що [PERSON] з 25 листопада 2014 р. не проживає в [INFO]. Відповідно до договору оренди від 02.10.2014 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], останній орендував квартиру за адресою: м. Одеса, вул. Разумовська, буд.10/12, кв.372. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтею 391 ЦК України «Захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння», якою визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до положень частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Оцінивши усі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки відповідач понад один рік без поважних причин не проживає у вказаній квартирі.

Outcome: approved