Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним, вказуючи, що 24 грудня 2011 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, про що Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції в книзі реєстрації шлюбів було зроблено актовий запис № 778. За час шлюбу спільного майна не придбали, дітей від шлюбу немає. Зазначила, що реєструючи з нею шлюб відповідач не мав наміру створити сімю та набути прав та обовязків подружжя, оскільки після реєстрації шлюбу повідомив їй про наявність значних матеріальних проблем (боргів) та про неможливість отримання кредитів для їх погашення, у звязку з чим просив її оформити кредити для виконання своїх грошових зобовязань перед третіми особами. Навесні 2012 року, погодившись на його вмовляння, нею було оформлено два кредити, а отримані кошти передані відповідачу. Більш ніж півроку з дати реєстрації шлюбу вони з відповідачем проживали в її квартирі, однак жодних коштів ні на сімейні витрати, ні на сплату періодичних платежів на погашення кредитів він їй не надавав, посилаючись на необхідність розрахуватись з боргами. У вересні 2012 року він взагалі перестав проживати у м. Харкові, посилаючись на неможливість знайти роботу. З вересня 2012 року і до моменту звернення до суду відповідач не виявляв бажання жити разом та вести спільне господарство, відмовлявся дбати про добробут сімї і майже за чотири роки з дати відїзду він тільки кілька разів короткостроково приїжджав до м. Харків з метою вирішення своїх питань. На її думку відповідач не мав і не має наміру створювати сімю, а при укладенні шлюбу переслідував корисні мотиви, а тому шлюб має бути визнаний судом недійсним. Просила шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 24 грудня 2011 року актовий запис №778, визнати недійсним з дня його державної реєстрації. Позивач [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнав, просив задовольнити позовні вимоги, пояснив, що в 2011 році йому запропонували переїхати до Праги для отримання візи йому необхідно було бути одруженим, потім в нього виникли проблеми і він не виїхав. До реєстрації шлюбу повідомив позивачку про кредити, після укладання шлюбу він нетривалий час проживав в квартирі [PERSON], а саме до моменту оформлення кредитів, після чого, припинив проживати в квартирі [PERSON] та переїхав до м. Києва. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серія І-ВЛ №174694 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 24 грудня 2011 року. Відповідно до\~ст. 42 Сімейного кодексу України право на звернення до суду позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у звязку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена. Згідно ч.2ст.3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частиною 1ст.14 Сімейного Кодексу України передбачено, що сімейні права є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. У відповідності до ч.1ст.21 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України. Згідно ст. 37 СК України шлюб є правозгідним, крім випадків, встановлених частинами першою третьою статті 39 цього Кодексу, а також якщо він не визнаний недійсним за рішенням суду. Стаття 38 СК України регламентує, що підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22,24-26 цього Кодексу. Згідно ч.1ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя. Як роз'яснено у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» згідно з СК шлюб може бути визнано недійсним за рішенням суду або за заявою заінтересованої особи до органу РАЦС; позасудовий порядок визнання шлюбу недійсним настає при вчиненні сторонами при укладенні шлюбу таких істотних порушень умов вступу в шлюб, в силу яких він вважається недійсним і без рішення суду (ст. 39 СК), зокрема у разі реєстрації шлюбу з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі; між особами, які є родичами прямої лінії споріднення, а також між рідними братом і сестрою, особою, яка до того була визнана недієздатною. У вказаних випадках за заявою заінтересованої сторони орган РАЦС анулює актовий запис про шлюб. При розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов'язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов'язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 СК). Зі змісту шлюбно-сімейних правовідносин, поняття шлюбу, а також положень СК України та зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім'ю чи про його відсутність. Твердження позивача в позовній заяві, що відповідач вступив у вказаний шлюб без реального наміру створити сім'ю та набути права та обовязки подружжя, а з метою виїзду за кордон, а також що не було волевиявлення на укладання вказаного шлюбу, є лише припущеннями, які не підтвердженні жодним доказом. При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2.ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не можна ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Отже, оцінюючи докази у їх сукупності, враховуючи те, що позивач деякий час проживав з відповідачем однією сім`єю, та в цей час позивач оформлювала на себе кредити з метою погашення боргів відповідача та те, що реєстрація шлюбу відбулась у відповідності до вимог чинного законодавства, суд вважає, підстав з якими закон пов`язує недійсність шлюбу не встановлено. Посилання позивача на фіктивність шлюбу ним не доведені та не підтверджені, крім наведення загальних фраз, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Із матеріалів справи не вбачається порушення прав чи інтересів позивача, крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження його вимог. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними, а від так не підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed