Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень, просила витребувати у [PERSON] належну їй на підставі договору-довічного утримання від 11.06.2009 року квартиру [ADDRESS] та передати її позивачці. Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23567675 від 11.08.2015 року. Відновити становище, яке існувало, а саме: відновити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 11.06.2009 року. Вказаний позов обґрунтований тим, що 11.06.2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали Договір довічного утримання, який був посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. і зареєстрований в реєстрі №3-1526. Відповідно до вказаного договору довічного утримання [PERSON] передала у власність [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS], взамін чого [PERSON] зобов'язалася забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. 08.05.2015 року заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва договір довічного утримання, укладений 11.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON], та який посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. і зареєстрований в реєстрі за №3-1526 розірваний, квартира [ADDRESS] повернута у власність [PERSON] 11.08.2015 року [PERSON] на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П., подарувала [PERSON], квартиру [ADDRESS]. 25.12.2015 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 08.05.2015 року задоволено, заочне рішення від 08.05.2015 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], про розірвання договору довічного утримання скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Таким чином, [PERSON] позбавлена права власності на квартиру [ADDRESS] з причин, які він неї не залежали, крім того, наразі не має жодного рішення суду яке вступило в законну силу і дійсне на час звернення із цим позовом, яке б свою чергу позбавило позивача права власності на квартиру [ADDRESS]. Оскільки заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва скасоване, з цього випливає, що не було відповідних правових підстав для укладення Договору дарування між відповідачем та третьою особою. В судове засідання, що було призначене на 12.10.2016 року позивач та її представник не з'явилися. Через загальну канцелярію суду від позивача надійшло клопотання, відповідно до якої остання підтримує позов у повному обсязі, просить провести судове засідання за наявними у справі матеріалами. Відповідач чи його представники, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з'явились, судом неодноразово повідомлялись про неприпустимість зловживання своїми правами щодо подання клопотань про відкладення розгляду справи. Відповідачем подано клопотання про відвід судді в якому наявне клопотання про розгляд справи у його відсутність. Треті особи: [PERSON], приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Криворучко В.В. в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з огляду на таке. Частинами 1, 2 ст. 11 ЦПК України встановлено, щосуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Основним процесуальним обов'язком позивача, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, є обов'язок доказування, тобто позивач зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, тобто саме позивач повинен надати докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених ст. 388 ЦК України, тому що вона встановлює спеціальні правила для захисту такого права. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 11.06.2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали Договір довічного утримання, який був посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. і зареєстрований в реєстрі за №3-1526 (а.с.4-6). Відповідно до п. 1 вказаного договору довічного утримання [PERSON] передала у власність [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS], взамін чого [PERSON] зобов'язалася забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. Відповідно до ст.ст. 744, 745 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст.ст. 748, 750, 754 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати. Набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. 08.05.2015 року заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва договір довічного утримання, укладений 11.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON], що був посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. і зареєстрований в реєстрі за №3-1526 розірваний, квартира [ADDRESS] повернута у власність [PERSON] (а.с.9,10). 11.08.2015 року [PERSON] на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П., подарувала [PERSON], квартиру [ADDRESS] (а.с.13,14). 28.12.2015 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 08.05.2015 року задоволено, заочне рішення від 08.05.2015 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], про розірвання договору довічного утримання скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку (а.с.11,12). Зідповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі договору особою, яка не мала права на його укладання, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Верховний Суд України в п. 10 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9 зазначив, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті чи інші обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, заперечень. Отже, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] позбавлена права власності на квартиру [ADDRESS] з причин, які він неї не залежали, крім того, наразі не має жодного рішення суду, яке вступило в законну силу і дійсне на час звернення із цим позовом, яке б свою чергу позбавило позивача права власності на квартиру [ADDRESS], заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], про розірвання договору довічного утримання скасоване, а в подальшому позовні вимоги [PERSON] за її ж заявою залишено без розгляду Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, з чого випливає, що не було відповідних правових підстав для укладення Договору дарування квартири між відповідачем та третьою особою. Таким чином, позовні вимоги в частині витребування у відповідача [PERSON] належну [PERSON] на підставі договору-довічного утримання від 11.06.2009 року квартиру [ADDRESS] та передачу її позивачці підлягають задоволенню. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Верховний Суд України в п. 10 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9 зазначив, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Відповідно до пункту 2.6 «Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» № 3502/5 від 12.12.2011 року, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу. Зважаючи на вищевикладене та те, що вказаним рішенням витребувано майно із чужого незаконного володіння, зокрема витребувано від відповідача [PERSON] належну [PERSON] на підставі договору-довічного утримання від 11.06.2009 року квартиру [ADDRESS], то є всі підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23567675 від 11.08.2015 року. Щодо позовних вимог позивача про відновлення становища, яке існувало, а саме: відновлення права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 11.06.2009 року, то вони не підлягають задоволенню, оскільки рішення суду про задоволення позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння, яке зокрема є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстраціїпороджує для позивача виникнення права власності на вищезгадану квартиру. Отже, враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial