Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , законним представником яких є [PERSON] , в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви позивач обґрунтовує тим, що вона зареєстрована та постійно проживає в квартирі [ADDRESS] . Разом з нею зареєстровані та постійно проживають її менша дочка [PERSON] та її малолітній син [PERSON] . Також за вищевказаною адресою зареєстровані, але не проживають її старша дочка - [PERSON] та її діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Пояснює, що дана квартира не приватизована, належить до комунального жилого фонду і знаходиться на балансі КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради, що підтверджується копією особового рахунку цієї квартири [NUMBER] , який було видано 22.07.2021 року начальником КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради. Вона є наймачем квартири. Спірна квартира трикімнатна, загальною площею 69,10 м.кв., житлова площа 46,60 м.кв. Зазначає, що 22.11.2003 року відповідач [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . Після реєстрації шлюбу [PERSON] переїхала на постійне місце проживання у квартиру до свого чоловіка за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , проживаючи з чоловіком у квартирі за вищевказаною адресою, [INFO] народила дочку [PERSON] , місце проживання якої було зареєстровано за місцем реєстрації її матері [PERSON] , тобто у спірній квартирі за адресою [ADDRESS] . Продовжуючи постійно проживати зі своїм чоловіком у квартирі за адресою [ADDRESS] , відповідач [PERSON] , [INFO] , народила дочку [PERSON] , місце проживання якої також було зареєстровано за місцем реєстрації її матері [PERSON] , тобто за адресою [ADDRESS] . Таким чином, відповідачі постійно проживаючи за адресою [ADDRESS] , мали формальну реєстрацію місця свого проживання у спірній квартирі за адресою [ADDRESS] , хоча відповідач [PERSON] після реєстрації шлюбу, тобто з 2003 року, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] з дня свого народження, за місцем своєї реєстрації, тобто у кв. [ADDRESS] жодного дня не проживали та вказаною квартирою не користувалися. Посилаючись на ст.ст.71, 72 ЖК України, вважає, що відповідачі втратили право користування даним житловим приміщенням. Ухвалою суду від 20 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами справи. Дій, встановлених ст. 178 ЦПК України, не вчинено. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлялась неодноразово у встановленому порядку, про причини неявки в судове засідання суду не відомо, відзив на позовну заяву відповідач не подала. Представник третьої особи - управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради в судове засідання не з`явився, надійшла заява про розгляд справи без його участі. В заяві просить прийняти рішення відповідно до чинного законодавства з урахуванням інтересів дітей (а.с. 59). З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 223 ч. 4, 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача та її представника, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , зареєстрована та постійно проживає в квартирі [ADDRESS] . Згідно копії особового рахунку КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради [NUMBER] [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] (а.с.14). Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг від 01.07.2021 року №7224, відповідач [PERSON] та її діти [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до довідки КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради № 680 від 08.02.2013 року відповідачі у квартирі [ADDRESS] не проживають з 2004 року ( а.с. 16). Згідно копій актів КП «Новозаводське» від 26.04.2017 року та від 05.02.2021 року [PERSON] 1986 р.н. зареєстрована за адресою [ADDRESS] , але не проживає з 2003 року ( а.с. 17,18). Згідно копії акту КП « Новозаводське» від 29.07.2021року [PERSON] та її діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , але фактично в ній не проживають (а.с. 19). Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10.12.2013 року шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірваний (а.с.20-21). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] - сусід позивача, [PERSON] - дочка позивача, в судовому засіданні показали, що відповідач [PERSON] жодного дня в квартирі [ADDRESS] жодного дня не проживали, їх ні особисті речі відсутні. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадянина України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я і добробуту її самої та її родини. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Частиною 1 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна (ч. З ст. 29 ЦК України). В свою чергу, частиною 1 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч. 2 ст. 160 СК України). Таким чином, частинами 3,4 ст. 29 ЦК України та частинами 1,2 ст. 160 СК України, на законодавчому рівні чітко передбачений вичерпний перелік можливих місць постійного проживання малолітньої дитини, у віці як до десяти років, так і у віці від десяти до чотирнадцяти років, який розширеному тлумаченню не підлягає. Вільний вибір місця проживання обмежується, щодо осіб які не досягли 14-річного віку (ч. 2 ст. 13 Закону № 1382-IV від 11.12.2003 року). Закон надає дитині право обирати самостійно місце свого проживання після досягненням 14 років, до досягнення цього віку дитина не має права вільного вибору свого місця проживання. Положення Закону № 1382-IV від 11.12.2003 року не ставить місце фактичного проживання малолітньої дитини в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання малолітньої дитини є жиле приміщення, у якому дитина проживає з батьками, або одним з них, постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, на підставі аналізу зібраних та досліджених в судовому засіданні доказів, беручи до уваги, що відповідачі зареєстровані, але не проживають в спірній квартирі більше шести місяців, участі в утриманні житла та оплаті комунальних послуг не приймають, поважність причин відсутності відповідачів у вказаному житлі в судовому засіданні встановлено не було, тому згідно ст. 71 ЖК України, вони мають бути визнані такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] .

Outcome: approved