Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Автозаводського районного суду м.Кременчука із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 02.07.2013 надала у позику [PERSON] кошти в сумі 33000 євро строком до 02.07.2014. За умовами договору позичальник зобов'язувався щомісячно сплачувати винагороду за користування сумою позики в сумі 14000 грн., а у разі несвоєчасного повернення позики пеню у розмірі 2% від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення і штраф у розмірі 50% від суми невиконаного зобов'язання у випадку прострочення повернення позики більше ніж на 2 тижні. Станом на 22.02.2017 відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав. Його заборгованість становить 20008339,40 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики від 02.07.2013 в сумі 20008339,40 грн. В судовому засіданні представник позивача, [PERSON], позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Зазначив, що позивач не заперечує факту отримання коштів за користування позикою, згідно наданих суду розписок, але заперечує факт усної домовленості між нею та [PERSON], про можливість перерахування коштів за спірним договором на банківську карту її чоловіка. Вказав, що кошти, які надавались позивачем у позику є особистою власністю [PERSON], оскільки на момент укладення договору позики вона не перебувала у шлюбі. Представник відповідача і третьої особи - [PERSON], [PERSON], проти задоволення позову заперечував. Вказав, що позивач та її чоловік фактично здійснюють незаконну підприємницьку діяльність з надання позики під проценти без державної реєстрації, а тому суд не може своїм рішенням легалізувати кошти отримані під час скоєння правопорушення. Вважає, що встановлення в договорі позики плати в твердій сумі не відповідає діючому законодавству. Також вказав, що фактично сума позики була отримана в гривні, а не в євро. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази, приходить до наступних висновків. В ст.1046 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 02 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 33000 євро, що за згодою сторін є еквівалентом 350000 грн. За умовами договору, з врахуванням договору про внесення змін до договору позики від 25 грудня 2013 року, позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів(суму позики) в повній сумі в строк до 02 липня 2014 року включно. Відповідно до ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. В ч.1 ст.526, ст.527 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. На підтвердження виконання зобов'язання за договором позики відповідачем до своїх письмових заперечень були долучені копії квитанцій від 15.12.2014 на суму 10000 грн, 23.12.2014 на суму 5000 грн, 13.01.2015 на суму 3000 грн, 11.02.2015 на суму 4998 грн, 10.03.2015 на суму 4150 грн, 01.04.2015 на суму 5000 грн, 30.04.2015 на суму 3000 грн, 09.11.2015 на суму 4990 грн, 04.12.2015 на суму 7005 грн, 08.12.2015 на суму 2994 грн, 23.12.2015 на суму 9980 грн, 21.01.2016 на суму 3000 грн, 29.01.2016 на суму 5010 грн, 15.02.2016 на суму 5010 грн, 27.02.2016 на суму 5010 грн, 11.03.2016 на суму 5020 грн, 21.03.2016 на суму 5000 грн, 07.12.2016 на суму 14970 грн. Суд відзначає, що на вказаних квитанціях призначення платежу зазначено як поповнення карткового рахунку, а також відсутні відомості про платника та отримувача коштів. Крім того, відповідачем долучена копія платіжного доручення №17 від 13.07.2016 на суму 5000 грн із призначенням платежу - оплата основного боргу за договором позики від 02.07.2013 між [PERSON] та [PERSON] ([PERSON]). В судовому засіданні представником відповідача та третьої особи надана суд копія виписки з особового рахунку за 30.03.2016, в якій міститься запис про перерахунок з особового рахунку [PERSON] коштів в сумі 350000 грн, в рахунок погашення основного боргу за спірним договором позики від 02.07.2013. Отримувачем коштів як в сумі 5000 грн, згідно платіжного доручення №17, так і в сумі 350000 грн, згідно виписки з особового рахунку є «Курбанов І.» Положення ст.527 ЦК України передбачають можливість переадресування виконання зобов'язання боржником іншій особі у випадку, якщо кредитор уповноважить на ці дії іншу особу, що в свою чергу означає існування між кредитором та уповноваженою особою відносин з представництва. На переконання суду, зміст договору позики від 02 липня 2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та суть самого зобов'язання з повернення позики не свідчить про те, що зарахування коштів на картковий рахунок [PERSON] є належним виконанням зобов'язань за спірним договором, оскільки останній не є кредитором у зобов'язанні, яке виникло між [PERSON].(кредитор) та [PERSON].(боржник). Доказів, які б підтверджували те, що [PERSON] уповноважувала [PERSON] на отримання коштів за договором позики від 02.07.2013 відповідачем надано не було. Інших доказів, які б підтверджували повернення позики за спірним договором відповідачем не надано. На думку суду, не заслуговують на увагу доводи відповідача та його представника про те, що права позивача не підлягають судовому захисту, оскільки фактично [PERSON] здійснює незаконну підприємницьку діяльність з надання позики під проценти без державної реєстрації з наступних підстав. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України(далі - ЦПК України) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підтвердження своїх доводів, відповідачем були долучені роздруківки із офіційного веб-порталу «Судова влада України» із списком справ, сторонами у яких є [PERSON] та [PERSON], а також копії рішень Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11.05.2017 та 17.01.2017. На думку суду, вказані докази, жодним чином не підтверджують те, що основною метою укладення між [PERSON] та [PERSON] спірного договору позики, з боку кредитора, було отримання прибутку, що є основною ознакою підприємницької діяльності. В ч.4 ст.60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В Академічному словнику української мови визначено, що припущення - це думка про можливість, імовірність чого-небудь. На переконання суду, доводи відповідача про здійснення [PERSON] незаконної підприємницької діяльності з надання фінансових послуг без державної реєстрації, є лише припущеннями і не підтверджені жодним доказом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача основної суми боргу є обґрунтованою. Разом із тим, суд вважає, що позивачем не вірно було обрахована сума, яка підлягає стягненню і вважає за можливе частково задовольнити вимоги позивача та стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в сумі 923010 грн(33000 євро*27,97(курс гривні до іноземної валюти станом на день звернення до суду 29.12.2016). Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. В п.3 договору позики від 02 липня 2013 року визначено, що позичальник зобов'язується сплачувати винагороду за користування сумою позики у розмірі 14000 грн щомісячно, які виплачуються до 02 числа кожного місяця. На виконання вказаних умов договору відповідачем було сплачено 70000 грн, що підтверджується копіями розписок і не заперечувалось сторонам. В своїй постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 Верховний Суд України виклав правову позицію, відповідно до якої передбачене в статті 1048 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування позикою з урахуванням норм статті 6, частини першої статті 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати, у тому числі й установлення оплати в твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу. В ч.1 ст.1048 ЦК України також визначено, що якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Однак, враховуючи те, що позичальник має право на отримання плати за користування його коштами, суд вважає за можливе частково задовольнити вимогу позивача та стягнути з відповідача на її користь проценти за користування позикою за період з 03.07.2013 по 27.09.2017 в сумі 542191,14 грн із розрахунку: (33000€ (сума позики)*41 (кількість днів)*7% (ставка НБУ):100:365) + (33000€*245*6,5%:100:365) + (33000€*93*9,5%:100:365) + (33000€*119*12.5%:100:365) + (33000€*85*14%:100:365) + (33000€*26*19.5%:100:365) + (33000€*177*30%:100:365) + (33000€*28*27%:100:365) + (33000€*210*22%:100:365) + (33000€*35*19%:100:365) + (33000€*28*18%:100:365) + (33000€*35*16.5%:100:365) + (33000€*49*15.5%:100:365) + (33000€*42*15%:100:365) + (33000€*168*14%:100:365) + (33000€*42*13%:100:365) + (33000€*125*12.5%:100:365) = 612191,14 грн(21887,42€*27,97) - 70000 грн. Відповідно до умов договору позики від 02 липня 2013 року у разі несвоєчасного виконання позичальником умов п.2 Договору, він зобов'язаний сплачувати Позикодавцю пеню у розмірі 2% від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення. Якщо прострочення повернення суми позики в строк, визначений цим договором, перевищує 2 тижні, крім сплати пені, позичальник повинен сплатити штраф у розмірі 50% від суми невиконаного зобов'язання. Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до змісту ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за договором позики свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача про одночасне стягнення і штрафу і пені суперечать положенням ст.61 Конституції України. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості сума пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором позики за період з 03.07.2014 до 22.02.2017 становить - 18164084,40 грн. Згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи те, що сума пені більш ніж у 19 разів перевищує суму боргу, з урахуванням положень ст. 551 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, зокрема принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає за можливе зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 6756433,2 грн, що становить розмір пені за один рік, який передував зверненню із позовом і розраховується як (33000€*2%*366:100)*27,97(курс гривні до іноземної валюти станом на 29.12.2016) Отже, загальна суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 8221634,34 грн(923010 грн+6756433,2 грн+542191,14 грн). За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 2831,10 грн, що становить 41,9% від сплаченої суми судового збору, відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial