Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], Гуменецької сільської ради, третя особа: [PERSON] державна нотаріальна контора про визнання недійсним Свідоцтва про право особистої власності від 17 листопада 1997 року про те, що власником домоволодіння є [PERSON] , про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 листопада 1997 року виданого Другою Камянець Подільською державною нотаріальною конторою , В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], про визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частину домоволодіння по вул.. Центральній, 38 в селі Слобідка Гуменецька, визнання за [PERSON] права власності на 2/3 частини домоволодіння по вул.. Центральній, 38 в селі Слобідка Гуменецька Кам'янець - Подільського району. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] та позивач позов підтримали і пояснили, що позивачка в 1991 році познайомилась з [PERSON] і почала проживати в домоволодінні по вул.. Центральній, 38 села Слобідка - Гуменецька Кам'янець - Подільського району. В даному домоволодінні проживала також мати [PERSON] - [PERSON] 01 лютого 1992 року між позивачкою та [PERSON] було зареєстровано шлюб. В 1993 році в будинку було встановлено систему парового опалення та будинок було підключено до системи газопостачання. Ці поліпшення було здійснено за кошти позивачки та [PERSON] Внаслідок здійснених поліпшень позивачка набула право власності на 1/3 вартості житлового будинку. В 1996 році померла мати [PERSON] - [PERSON] Після її смерті [PERSON] оформив спадщину на себе. В 1998 році було перекрито дах житлового будинку . Весь цей час позивачка працювала, її чоловік - [PERSON] ніде не працював. Також в домоволодінні було встановлено нові ворота з каліткою. В звязку з здійсненим поліпшенням частка позивачки становила 1/3 частину домоволодіння. [PERSON] таким чином повинен був успадкувати 2/3 частини домоволодіння. Враховуючи. що після смерті [PERSON] позивачка з відповідачкою в рівних частинах . по 1/3 частині від 2/3 частин прийняли спадщину , то за позивачкою слід визнати право власності на 2/3 частини спірного домоволодіння . Право власності [PERSON] на спірне домоволодіння було зареєстровано після її смерті на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого 17 листопада 1997 року. Тому свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 листопада 1997 року, видане Другою Кам'янець - Подільською державною нотаріальною конторою є недійсним. Також при житті [PERSON] позивачка затратила на його лікування 5496 гривень 25 коп. та на його поховання 3485 гривень і 1/2 частина цих коштів підлягає стягненню з відповідачки в сумі 4490 гривень 62 коп. Відповідачка та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що [PERSON] пішов з сімї , коли відповідачці виповнилось девять місяців. Він аліментів на утримання відповідачки не сплачував. Відповідачка теж купувала необхідні речі для його поховання. Спірне домоволодіння повинно бути розділене між позивачкою та відповідачкою по 1/2 частині. Добудовувати житловий будинок для здійснення виділу часток відповідачка не буде. [PERSON] хоч і була інвалідом, але все життя підробляла швачкою і дала кошти на проведення газопостачання будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав показання, що він виконував роботи по газифікації будинку . Встановлення системи парового опалення будинку робив [PERSON]. . [PERSON] тоді була при смерті і [PERSON] був біля неї. Допитана в якості свідка мати відповідачки - Шульга в судовому засіданні дала показання, що вона проживала з [PERSON] з 14 січня 1988 року по осінь 1991 року. свекруха була інвалідом , але шила на дому і це був її основний заробіток. Гроші на газифікацію будинку дала свекруха і документи по газифікації оформлялись на неї. Свекруху похоронив двоюрідний брат [PERSON], бо свекруха тому брату залишила гроші на поховання. Свідок пішла від [PERSON] через зловживання ним спиртними напоями. Ворота та металевий паркан зварював батько матері відповідачки. Ворота він встановлював разом з [PERSON] Батько свідка метал придбав на К - ПЕМЗ. Аліменти на дитину [PERSON] сплатив тільки три рази. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи в повному обємі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 01 лютого 1992 року між [PERSON] та позивачкою Виконкомом Жеребківської сільської ради було зареєстровано шлюб , актовий запис № 2. З копії дублікату свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 16 травня 1989 року вбачається, що власником даного домоволодіння була [PERSON]. Дане свідоцтво було видане на підставі рішення Кам'янець - Подільської районної ради від 10 жовтня 1988 року за № 212. Дублікат даного свідоцтва було видано Гуменецькою сільською радою , про що свідчить копія печатки сільської ради на лицьовій сторінці та Камянець - Подільським МБТІ , яким і було здійснено реєстрацію права власності на домоволодіння , запис в реєстрову книгу за № 1 - 164 від 17 листопада 1997 року. Пояснення представника позивача про те, що 17 листопада 1997 року було видано свідоцтво , спростовуються копією дубліката свідоцтва про право власності (т. 1 а.с. 103) наданого нотаріальною конторою. За змістом статті 524 ЦК Української РСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обовязки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований до 1960 року , ще бабою [PERSON] До 1960 року питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Відповідно до п. 6 Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 р. , не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Відповідно до п. 20 Інструкції, право власності на будинок або домоволодіння при відсутності правовстановлюючих документів, могло бути оформлене при наявності записів в погосподарських книгах. Згідно п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж , затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 N 91 документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Цивільний кодекс УРСР (1963 року) не повязував виникнення та перехід права власності на нерухоме майно з реєстрацією права власності на нерухоме майно бюро технічної інвентаризації. Тому задоволенні позову про визнання недійсним дублікату Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння по вул.. Центральній, 38 в селі Слобідка Гуменецька від 16 травня 1989 року, який був виданий Гуменецькою сільською радою 17 листопада 1997 року про те, що власником домоволодіння є [PERSON] слід відмовити. В судовому засіданні позивач та представник позивача пояснили, що на проведення системи газопостачання житлового будинку та системи автономного опалення вона давала кошти, які були отриманні нею в виді заробітної плати. Відповідно до ст.. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Пленум Верховного суду України у п. 4 Постанови від 4 жовтня 1991 року N 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обов'язок. Тобто здійснення позивачкою витрат на проведення газопостачання спірного житлового будинку та проведення автономного опалення в спірному житловому будинку не призвело до виникнення в неї права власності на частину житлового будинку , бо в цей час власником житлового будинку була свекруха позивачки [PERSON]. Відповідно до ст.. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Позивач та представник позивача в судовому засіданні пояснили, що перекриття даху житлового будинку та будівництво воріт здійснювалось за рахунок заробітної плати позивача. Відповідно до ст.. 22 КпШС України заробітна плата відносилась до спільного майна подружжя. А враховуючи, що перекриття будинку було здійснено за рахунок спільного майна подружжя, то за позивачкою не підлягає визнанню право власності на частину будинку в звязку перекриттям даху будинку. Враховуючи, вищевикладене суд вважає, що за позивачкою не виникало право на частину житлового будинку в звязку з проведенням газопостачання, парового опалення, перекриттям даху, встановлення воріт , позивачка та відповідачка належним чином прийняли спадщину після смерті [PERSON], за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння. Позов [PERSON] про визнання права власності за відповідачкою [PERSON] на 1/3 частину домоволодіння не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст.. 3 ЦПК України позивач має право звертатись до суду з позовом про захист свого невизнаного , порушеного чи оспорюваного права та не має права звертатись до суду з позовом в інтересах відповідача. Позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на лікування та на поховання [PERSON] підлягає задоволенню і з відповідачки [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача 1/2 частина від вартості ліків та витрат на поховання в сумі 4490 гривень 62 коп. Розмір витрат підтверджується довідкою про вартість ліків , квитанціями про вартість витрат на поховання. З закупівельного акту вбачається, що відповідачкою здійснено витрати на поховання [PERSON] і ці витрати відмінні від витрат , які зробила позивачка. Крім того відповідачка не зверталась з зустрічним позовом про відшкодування витрат на поховання, які вона здійснила. З висновку експертизи вартість домоволодіння становить 168935 гривень, 1/2 частина становить 84467 гривень 50 коп. тому з позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину домоволодіння підлягає стягненню судовий збір в сумі 844 гривні 67 коп. Позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір в сумі 292 гривні 57 коп. Недоплаченою є сума 552 гривні 10 коп. , яка підлягає стягненню на користь держави з позивача. З позовних вимог про відшкодування витрат на поховання та лікування позивача повинно було сплачено судовий збір в сумі 243 гривні 60 коп. і в звязку з тим, що позивачкою не було сплачено судовий збір з цих позовних вимог та задоволенням позову в цій частині, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243 гривні 60 коп. Витрати на оплату послуг з експертизи з відповідача підлягають стягненню в сумі 1848 гривень в розмірі ? частини від вартості експертизи. На підставі викладеного,

Outcome: partial