Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначила, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 19.07.2008 року, від шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , однак, сім`я фактично розпалася. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Діти проживають разом з матір`ю та перебувають на її утриманні. Просить шлюб розірвати та стягнути аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. У підготовчі засідання 30.07.2019 року сторони не з`явились. Про місце, день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Позивач через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, просила залишити без розгляду позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей та проводити розгляд справи з врахування збільшеної позовної заяви відповідно до її заяви від 11.12.2018 року, а також закінчити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті. Від відповідача відзив на позовну заяву, будь-які заяви або клопотання не надходили. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.07.2019 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, прийнято до розгляду збільшену позовну заяву позивача від 11.12.2018 року з вимогами про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.07.2019 року позовну заяву в частині щодо визначення місця проживання дітей залишено без розгляду та закрито підготовче провадження. Справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання 22.08.2019 року та 25.09.2019 року сторони не з`явилися, про місце, день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. В матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без участі позивача. Відповідач причини неявки в судове засідання не повідомив, відзиву, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду не направив. У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Факт перебування сторін у шлюбі підтверджено свідоцтвом про шлюб, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 19.07.2008 року, серія [NUMBER] , актовий запис № 79 (а.с. 4). Статтею 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Згідно статей 105, 110 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позивач скористалась вищевказаним правом та звернулась до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей (стаття 109 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберегти шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає. Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, відтак, позов підлягає задоволенню. Згідно з частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Від шлюбу сторони по справі мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва 20.11.2008 року, серії [NUMBER] , відповідний запис № 3490 (а.с. 5) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва 20.11.2008 року, серії [NUMBER] , відповідний запис № 3491 (а.с. 6). Діти мешкають з позивачем та знаходяться на її матеріальному утриманні. Позивачем зазначено у позовній заяві про те, що відповідач після фактичного закінчення сімейних відносин у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. Суд наголошує на тій обставині, що обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей належить до конституційних обов`язків і передбачений частиною 2 статті 51 Конституції України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до статей 180, 182 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до частини 1 статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Позивач просить суд стягнути на її користь на утримання неповнолітніх дітей аліменти в розмірі 1/3 частини від заробітку відповідача. Судом встановлено, що відповідач є працездатним за віком та станом здоров`я, на користь інших осіб аліментів не сплачує. Доказів на спростування цих висновків суду не надано. Виходячи з інтересів неповнолітніх дітей:[PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з метою їх матеріального утримання, необхідно прийняти рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, на користь особи з якою проживає дитина, - на користь матері, позивача по справі. Згідно з частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України, частиною 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до штампу вхідної кореспонденції заяву [PERSON] про збільшення зміну предмета позову, а саме збільшення позовних вимог щодо стягнення аліментів пред`явлено [INFO] (а.с. 21). Згідно з частиною 2 статті 183 Сімейного кодексу України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей аліментів, у розмірі 1/3 частини з всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви - 11.12.2018 року та до досягнення дітьми повноліття. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує приписи статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved