Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області, якою, з урахуванням змін, просила надати дозвіл на виїзд її дитини [PERSON] строком на два роки, без згоди та супроводу батька. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 28 грудня 2015 року для розгляду справи по суті позивач, відповідач і третя особа не зявились. Позивач подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі, а у випадку неявки відповідача не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Також зазначила, що правові наслідки проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення їй відомі та зрозумілі, а додаткового їх роз`яснення судом не потребує. Не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку і представник третьої особи. Відповідач, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 08 грудня 2015 року та 28 грудня 2015 року, у вказані судові засідання не зявився. Заяви про розгляд справи за його відсутністю не подавав і причини неявки не повідомив. Тому, у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, а розгляд справи здійснювався на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати та у порядку частини пятої статті 209 ЦПК України занесена до журналу судового засідання. У своєму позові позивач вказувала на те, що вона та відповідач мають спільну дитину: [PERSON], яка проживає разом із нею. У звязку із забезпеченням потреб дитини у лікуванні, виникла необхідність виїзду за межі України, що потребує наявності згоди на це не тільки матері дитини, а й батька. Однак у добровільному порядку, відповідач згоди на виїзд дитини за межі України не дає. Представник третьої особи у наданому висновку, вважає за необхідне дозволити тимчасовий багаторазовий виїзд за межі України з метою лікування малолітній [PERSON] з матірю без дозволу батька. Суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], яка народилась 28 квітня 2008 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області було зроблено актовий запис № 243 та видано свідоцтво про народження серії 1-ЕД № 113759 (а.с.15). Відповідно до інформації наданої з Центральної міської лікарні міста Рубіжне Луганської області дитина [PERSON] перебуває на «Д» обліку з квітня 2011 року у дитячого лікаря-офтальмолога з діагнозом: амбліопія вкрай важкого ступеня лівого ока, співдружнє лівостороннє косоокість і є інвалідом дитинства по зору з 3 жовтня 2012 року (а.с. 7,11,12). З 01 вересня 2014 року [PERSON] навчається у спеціальній школі-інтернат І-ІІ ступенів № 11 міста Києва (а.с. 6). Позивач [PERSON], на свої звернення щодо лікування доньки, отримала запрошення на консультацію, лікування та можливу операцію [PERSON] з лікарень Російської Федерації та Індії (а.с. 39,40,41,42). Отже для забезпечення потреб дитини у лікуванні у [PERSON] та у [PERSON] виникла необхідність виїзду за межі України, що потребує наявності згоди на це не тільки матері, а й батька дитини. Однак у добровільному порядку, [PERSON] згоди на виїзд дитини за межі України не дає (а.с.3-4,18). Суд встановив наведені обставини, виключно з огляду на коло тих доказів, які є в матеріалах справи. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положення частини 1 статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантують свободу пересування і право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну. З огляду на положення частини 1 статті 270 та частини 1 статті 269 Цивільного кодексу України право на свободу пересування являється особистим немайновим правом кожної фізичної особи і належить їй від народження. Звичайно, що назване право не є абсолютним і з огляду на вказані вище конституційні приписи його реалізація може мати певні межі. Наприклад, в силу положень частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України, право на свободу пересування, в аспекті права на виїзд за межі України, залежно від віку, якого досягла фізична особа, реалізується в певному, різному, порядку. Зокрема, якщо фізична особа досягла 16 років, вона має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а от у випадку якщо фізична особа не досягла такого віку право на виїзд за межі України обумовлено згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Тому, оскільки дитина позивача і відповідача: [PERSON] не досягла 16 років, для реалізації нею свого права на виїзд за межі України необхідна згода на це і позивача, і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід. Судом встановлено, що відповідач своєї згоди на виїзд доньки [PERSON] за межі України не дає, а супровід ним дитини не є можливим, оскільки відповідач проживає окремо від дитини та позивача, участі у вихованні дитини не приймає, її життям і розвитком не цікавиться, і а фактично втратив контакт із дитиною (а.с.3-4,7,8,9,10,13,18,50). Однак у таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на виїзд за межі України, можлива, але на підставі дозволу суду. Вирішуючи питання щодо можливості надання дозволу на виїзд [PERSON] за межі України без згоди та супроводу батька суд виходить з такого: Положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд вважає без сумнівним те, що реалізація широкого та невиключного переліку прав дитини буде забезпечувати її найкращі та найвищі інтереси, зокрема і реалізація такого загальновизнаного і багатоаспектного права, як право на оздоровлення і лікування. Тож, оскільки мета виїзду за межі України [PERSON] є реалізація її права на оздоровлення і лікування за межами України, надання дозволу судом на це за відсутності згоди, і без супроводу, батька буде забезпечувати інтереси дитини. При цьому з огляду на те, що батько фактично втратив контакт із своєю дитиною, а визначений позивачем строк є обгрунтованим, суд вважає за можливе дати дозвіл на неодноразовий виїзд [PERSON] за межі України, без згоди та супроводу батька, строком на два роки. Поряд з цим, суд не може залишити поза своєї уваги те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дітей із-за кордону. Тому, дозвіл суду на неодноразовий виїзд [PERSON] за межі України, слід обтяжити супроводом матері та обовязком матері повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом. Отже,

Outcome: partial