Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що під час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у 2012 році, ними було придбане майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,1086 га, комплект музичної апаратури та 40 м3 дошки необрізної, яке є їхньої спільною власністю і щодо поділу якого вони не можуть дійти згоди, а тому просить суд винести рішення, яким визнати за нею право власності на ? житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], ? земельної ділянки площею 0,1086 га у с. Деревач Пустомитівського району Львівської області, ? частину дощок необрізних, що становить 20 м3 та зобов`язати компенсувати вартість ? комплекту музичної апаратури в розмірі 29750 гривень, судові витрати стягнути з відповідача. Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. 26.02.2015 року на адресу відповідача [PERSON] була надіслана судова повістка рекомендованим листом з повідомленням, який 05.03.2015 року повернувся на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Отже, відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений, повторно у судове засідання не з'явився, а тому суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 1 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відтак, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у даній цивільній справі на здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 10.02.2012 року шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Сколівського районного суду Львівської області, що підтверджується копією такого. В судовому засіданні встановлено, що під час перебування в шлюбі сторонами було придбане наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно та земельна ділянка площею 0,1086 га, надана для ведення особистого селянського господарства у с. Деревач Пустомитівського району Львівської області, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку. У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема п. 23 передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Ураховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на ? житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] та ? земельної ділянки площею 0,1086 га у с. Деревач Пустомитівського району Львівської області підлягають задоволенню оскільки між сторонами шлюбний договір не укладено, домовленості між ними щодо визначення часток у спільній сумісній власності немає, суд визнає ідеальні частки сторін у майні, що було придбано ними під час перебування у шлюбі, без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відносно позовних вимог щодо визнання за позивачкою права власності на ? частину дощок необрізних, що становить 20м3 та зобов`язання компенсувати вартість ? комплекту музичної апаратури в розмірі 29750 гривень суд вважає, що такі задоволенню не підлягають виходячи з наступного. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України, а також п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Як йдеться у п. 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58, 59 цього Кодексу про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачкою, всупереч вказаним вище процесуальним положенням, не надано жодних доказів щодо придбання комплекту музичної апаратури та дощок під час перебування у шлюбі, не зазначено обставин, які містять конкретну інформацію щодо предмету доказування, а тому твердження позивачки про те, що вказане майно придбане під час шлюбу, не є тими засобами доказування, які за законом мають підтверджувати обставини справи, відтак, є неналежними та недопустимими. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З квитанції № 12 від 03.02.2015 року вбачається, що позивачкою при поданні позовної заяви сплачено судовий збір відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» в розмірі 2837,50 гривень, частину яких слід стягнути з відповідача - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено позивачці, що становить 457,50 гривень.

Outcome: partial