Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

[PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], про визнання майна особистою приватною власністю. Свої збільшені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.12.2000 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бобровицького районного управління юстиції у Чернігівській області. Шлюбні відносини між ними не розірвано, але спільно не проживають та спільного господарства не ведуть. За час сумісного проживання було придбано автомобіль FORD TRANSIT пасажирський, сірого кольору, 2006 року випуску д.н.з. [NUMBER], який зареєстрований за [PERSON] але вважає, що даний автомобіль є її особистою власністю, оскільки придбаний за власні кошти. Зазначає при цьому що 23.04.2003 року на підставі укладеного між нею та [PERSON] біржового договору купівлі-продажу транспортного засобу, за рахунок коштів її батька [PERSON], отриманих від продажу акцій А/Т тютюнової компанії «ВАТ Прилуки» був придбаний автомобіль Шкода Фелісія, 1996 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який був проданий 22.03.2008 року за 5000 доларів США та видана генеральна довіреність [PERSON] та [PERSON] 03.04.2008 року на підставі договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного між АТ «Українська автомобільна корпорація» та [PERSON] був придбаний автомобіль [NUMBER] за 55\~200,00 грн. Частину вартості автомобіля у розмірі 32,6 % покупцем було сплачено за рахунок власних коштів, а різницю в розмірі 67,4 % вартості автомобіля перераховано ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі укладеного кредитного договору. Кредит виплачувався за рахунок пенсії батька [PERSON], Після продажу автомобіля [NUMBER], коштів для купівлі автомобіля [NUMBER] не вистачало, тому вона взяла у борг невистачаючу суму у своєї невістки та сусідки, яку на даний час повертає. В звязку з цим просить визнати за нею право особистої приватної власності на вищезазначений транспортний засіб. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі із [PERSON], ними за спільні кошти було придбано житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані в м. Бобровиця Чернігівської області по вул. Пролетарській, 53-ж, отже майно є їх спільною власністю. Оскільки, відразу після реєстрації шлюбу відповідачка прізвище не змінила, а змінила його тільки в 2015 року, тому вищевказане нерухоме майно зареєстроване на прізвище [PERSON] Просить визнати житловий будинок та земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя та визнати право власності на дане майно за кожним по ? частині. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та її представник свої вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав зазначених в позові. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити, так як житловий будинок та земельна ділянка хоча і були придбані за час шлюбу сторін, але за особисті кошти [PERSON], отримані від продажу належних їй на праві власності квартир, які знаходились в м. Бобровиця Чернігівської області по вул. 30 років Перемоги та по вул. Незалежності. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом та його представник позов про поділ майна підтримали та просили його задовольнити з підстав зазначених в позові, а в задоволенні позову про визнання майна особистою власністю відмовити. Зазначивши при цьому, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя, які отримані від продажу попереднього автомобіля [NUMBER], який був придбаний в кредит і погашався [PERSON], а також позики даної в інтересах сімї, також зазначали, що останній був впевнений, що позика виплачена, так як [PERSON] розпоряджалася коштами, отриманими [PERSON], перебуваючи на службі у Збройних Силах України. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що перебуваючи в шлюбі сторони продали квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] та придбали житловий будинок та земельну ділянку по вул. Пролетарській, 53-ж в м. Бобровиця. Також в 2003 році у її співмешканця [PERSON], [PERSON] придбала автомобіль марки Шкода Фелісія, за кошти отримані її батьком [PERSON] від продажу акцій Прилуцької тютюнової фабрики. Даний автомобіль сторони продали та придбали інший автомобіль DAEWOO-FSO в кредит, який також виплачувався за рахунок пенсії батька позивачки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона позичала своїй свекрусі [PERSON] кошти на придбання сторонами автомобіля марки FORD TRANSIT, і позика повернута частково. Крім того зазначила, що від продажу квартири «№1 по вул.. 30 років Перемоги 211, де співвласником, крім [PERSON] був її чоловік [PERSON] коштів вони не отримали, вони залишились в розпорядженні свекрухи. Вся сума від продажу квартири була витрачена останньою на купівлю житлового будинку, земельної ділянки, що розташовані в м. Бобровиця Чернігівської області по вул. Пролетарській, 53-ж Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, суд приходить до наступного висновку, виходячи із слідуючого. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 15 грудня 2000 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бобровицького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії I-ЕЛ № 104348 (а.с.7). Як вбачається із копії актового запису про одруження, прізвище [PERSON] змінила на «Ситник» на підставі заяви від 25.03.2015 року (а.с. 67). На даний час шлюб не розірваний. Згідно технічного паспорту серії САТ номер 095101, [PERSON] є власником автомобіля FORD TRANSIT пасажирський, сірого кольору, 2006 року випуску д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], зареєстрованого Козелецьким ВРЕР УДАІ УМВС України в Чернігівській області 15.08.2013 року (а.с. 6). З вартістю спірного автомобіля визначеною позивачкою в сумі 200000 гривень погодився в судовому засіданні відповідач. Звертаючись до суду з вимогами про визнання майна особистою власністю позивачка посилалась на те, що автомобіль марки FORD TRANSIT придбаний за її особисті кошти, які отримані частково від продажу автомобілів, а саме: Шкода Фелісія, 1996 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який був придбаний за кошти її батька [PERSON]І, отримані від продажу акцій А/Т тютюнової компанії «ВАТ Прилуки»; автомобіля [NUMBER], придбаного в кредит, який незважаючи на те, що отриманий [PERSON], погашався з пенсії батька, а також частково за кошти які вона отримала в борг від своїх родичів. Дані обставини не знайшли підтвердження при розгляді справи, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, які повинні надаватися позивачкою за первісним позовим, відповідно до приписів ст.ст. 57-60 ЦПК України. Так, в біржовому договорі № 002138 купівлі-продажу транспортного засобу Шкода Фелісія від 23.04.2003 року взагалі не зазначена сума за яку позивачкою придбаний автомобіль, крім того не надано доказів того, що кошти, отримані від продажу акції [PERSON], використані на придбання вищезазначеного автомобіля ( а.с. 48, 50,51, 54, 55- 57). Також не може бути доказом продажу даного автомобіля [PERSON], [PERSON] за 5000 доларів США, як зазначає позивачка, генеральна довіреність від 22.03.2008 року, оскільки видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-688цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. З договору купівлі продажу автомобіля DAEWOO-FSO, № 1172 від 03 квітня 2008 року, укладеного між АТ «Українська автомобільна корпорація» та [PERSON], вбачається, що покупець прийняв у власність автомобіль та сплатив продавцю частину його вартості 32, 6%, що становило 18\~000 грн. Сплату різниці коштів між вартістю автомобіля та сплаченим авансом покупець здійснював за рахунок коштів, отриманих від банку на умовах укладеного кредиту. Кредитором в даному зобовязанні виступало Чернігівське РУ ПриватБанку. Сума кредиту склала 67,4 %, що становило 37\~200 грн. (а.с. 50-52). Посилання позивачки відносно того, що даний кредит погашався з пенсії її батька [PERSON] не підтверджено відповідними доказами, надані суду квитанції ПАТ КБ «ПриватБанк» не свідчать про сплату кредиту за рахунок коштів останнього, а довідки з управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі підтверджують тільки розмір пенсії, нарахованої [PERSON] ( а.с. 123-130 ). Отже, суд вважає, що даний автомобіль придбаний за спільні кошти подружжя. З технічного паспорту серії САТ номер 095101, вбачається, що автомобіль FORD TRANSIT пасажирський, сірого кольору, 2006 року випуску д.н.з. [NUMBER], зареєстрований Козелецьким ВРЕР УДАІ УМВС України в Чернігівській області 15.08.2013 року за [PERSON] (а.с.6). Даний автомобіль, як зазначили сторони, придбаний частково за кошти, отримані від продажу вищезазначеного автомобіля DAEWOO-FSO та за частину коштів, взятих в борг у [PERSON] на потреби сім`ї без відповідного оформлення договору позики. Свідок [PERSON] в суді підтвердила, що надавала у борг кошти сім`ї [PERSON] для придбання ними автомобіля, який був зареєстрований на [PERSON] Доказів того, що борг надавався тільки [PERSON] не надано і не встановлено в судовому засіданні. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважає, що спірний автомобіль FORD TRANSIT є спільною власністю подружжя, а тому вимоги [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю задоволенню не підлягають. Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки тільки позивачка в справі ставила вимоги щодо визнання спірного автомобіля особистою власністю, інші вимоги сторонами щодо спірного автомобіля не заявлялись, тому суд з урахуванням вимог ст.11 ЦПК України, розглянув спір в межах заявлених вимог, без вирішення питання про поділ спільного майна автомобіля, який є неподільною річчю і при його розподілі суду слід застосовувати положення ст. 71 СК України, які неможливо застосувати в даному випадку, не вийшовши за межі позовних вимог, що є порушенням диспозитивності. Вирішуючи вимоги [PERSON], викладені в зустрічному позові, суд приходить до слідуючого висновку. Судом встановлено, що відповідно до договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 12.12.2013 року, посвідчених приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області, [PERSON], зареєстрованими в реєстрі під № № 920 та 915 [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться в м.Бобровиця Чернігівської області по вул. Пролетарській, 53-ж (а.с.111-114). З договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, [PERSON] вбачається, що 12.12.2013 року [PERSON] із своїм сином [PERSON] продали належну їм на праві власності квартиру № 1 в м.Бобровиця Чернігівської області по вул. 30 років Перемоги, 211, корп.14 (а.с.73-75). Норми СК України у статтях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них. З метою забезпечення балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до п.3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визначення майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначена позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6-612цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. В п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» також роз`яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Отже, враховуючи те, що квартира № 1 в м.Бобровиця Чернігівської області по вул. 30 років Перемоги, 211, корп.14 була продана її співвласниками 12.12.2013 року за 147\~932 грн. 86 коп. і, як пояснила свідок [PERSON], всі кошти від її продажу залишились у [PERSON] та те, що цього ж дня [PERSON] придбані будинок та земельна ділянка по вул. Пролетарській, 53-ж в м.Бобровиця Чернігівської області за 108\~311 грн. 51 коп. та застосовуючи вимоги ст.ст. 57-60 СК України, суд визначає правовий статус спірного майна приватною особистою власністю [PERSON] Доказів відносно того, що вищевказане майно придбане за спільні кошти подружжя [PERSON] суду не надано, а також не спростовані ним доводи відповідачки за зустрічним позовом та покази свідка [PERSON] щодо придбання майна за особисті кошти [PERSON], тому суд вважає, що вимоги про визнання будинку та земельної ділянки спільним сумісним майном та його поділ задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.6 ст. 154 ЦПК України, та з урахуванням того, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] судом відмовлено, суд одночасно з ухваленням судового рішення скасовує заходи забезпечення позову шляхом зняття арешту з автомобіля [NUMBER], накладеного ухвалою від 25.08.2016 року.

Outcome: dismissed