Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/14 частину будинковолодіння [ADDRESS] . Позов мотивувала тим, що вона постійно проживає в будинку [ADDRESS] . Вона є власницею 6/14 частини цього будинку, а третя особа [PERSON] є власницею 1/2 частини вказаного будинку. Інших осіб, які б мали право користування та володіння 1/14 частиною будинку немає. Зазначила, що 1/14 частина належить на праві власності [PERSON] , яка [INFO] . Після її смерті спадщину ніхто не прийняв та в її частині будинку ніхто окрім неї та її матері не проживав. Спершу її мати, а потім і вона після смерті [PERSON] почали проживати в її частині будинку, таким чином в їх користуванні також перебувала 1/2 частину будинку. Вказує на те, що вона користується та володіє 1/14 частиною житлового будинку, яка залишилась після смерті [PERSON] з 1988 року, тобто більше 30 років. Тому вважає, що за нею слід визнати право власності за набувальною давністю на вказану частину будинку. Позивач та її представник в судове засідання не з`явивились, до суду надійшли від них заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали. Представник відповідача \~ Смілянської міської ради в судове засідання не з`явився, однак надіслала до суду відзив на позову заяву. З наданого до суду відзиву Смілянської міської ради вбачається, що на їх думку вони не є належними відповідачами у даній справі. Свою позицію обґрунтовують тим, що власниця 1/14 частини спірного будинковолодіння померла в 1988 році, тому до даних правовідносин слід застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року, майно померлої [PERSON] повинно перейти державі. Крім того вказали і на те, що відповідно до норм ЗУ «Про державну податкову службу в Україні», що був чинний на час відкриття смерті, до функцій державних податкових інспекцій входило проведення роботи, пов`язаної з виявленням, обліком, оцінкою та реалізацією майна, що перейшло до держави за правом спадкування. Тому на думку відповідача, Смілянська міська рада не є належним відповідачем у даній справі, просять суд проводити розгляд справи за відсутності представника міської ради. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судове засідання не з`явилась, з невідомих суду причин, про день, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились то фіксація судового засідання не здійснювалась. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, викладену письмово, приходить до висновку про те, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Щодо відзиву Смілянської міської ради та їх позиції про те, що вони не є належними відповідачами, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 22) власниця спірної 1/14 частини будинковолодіння [ADDRESS] [PERSON] померла [INFO] . Ст. 525 ЦК УРСР 1963 року (який діяв на момент смерті власниці спірної частини майна) вказано, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. У разі, якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден із спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно за правом спадкодавства переходить до держави. ЦК УРСР передбачав, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої\~ порушено (позовна давність) він встановлюється в три роки. Відповідно, після смерті [PERSON] , строк можливого переходу права власності за правом спадкодавства до держави сплив 19 грудня 1991 року. Правила статті 1277 Цивільного кодексу України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року (пункт 5 прикінцевих і перехідних положень). Ст. 1277 ЦК України вказує на те, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Оскільки станом на 1 січня 2004 року спадщину після смерті [PERSON] ніхто не прийняв, саме орган місцевого самоврядування відповідно до норм ЦК України мав звернутись до суду із позовною заявою, тому відповідно позивачем було вірно визначено відповідача у справі. Згідно ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивач, посилаючись на те, що вона є власницею 6/14 частини будинковолодіння [ADDRESS] та є постійним користувачем 1/14 частини цього ж будинковолодіння просить суд визнати за нею право власності на вказану частину будинку за набувальною давністю. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У пунках 5, 9 Постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Верховний Суд України у постанові від 27 вересня 2018 року, по справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд України в Постанові від 04 липня 2018 року, по справі № 201/12550/16-ц, був більш лаконічний та визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.»\~ Відповідно до п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, прийшов до висновку, що виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач, є такі:майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Верховний Суд України в Постанові від 6 вересня 2018 року, по справі № 205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. В Постанові від 19 вересня 2018 року, по справі № 296/6949/17 Верховний Суд звернув увагу, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31 жовтня 2018 року, по справі № 683/2047/16-ц. Відкритість володіння означає, що воно є очевидним для усіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За загальним правилом, право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу строків, визначених у ч. 1, 3 ст. 344 ЦК України. Але сам по собі сплив строку набувальної давності не є достатньою підставою для набуття володільцем права власності за набувальною давністю на нерухоме майно. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого, його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 296/6949/17. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Вказана позиція, висловлена Верховним судом в постанові № 175/4741/16 від 29 березня 2018 року, та Постанові, від 06 вересня 2018 року, по справі\~ № 205/1178/16-ц. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач в позовній заяві, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказала, що нею повністю виконано умови ст. 344 ЦК України щодо законності об`єкта володіння, добросовісності заволодіння майном, відкритості володіння, безперервного володіння спливу установлених строків володіння та відсутності норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 6 жовтня 1999 року вбачається, що позивач [PERSON] є власницею 6/14 частини домоволодіння [ADDRESS] (а.с.12). Третя особа [PERSON] є власницею 1/2 частини будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі продажу від 4 квітня 2007 року (а.с.14). З довідки КП «ЧОБТІ» № 1277 від 9 жовтня 2018 року вбачається, що власницею 1/14 частини будинковолодіння [ADDRESS] є\~ [PERSON] . Власниця спірної 1/14 частини будинку [ADDRESS] є [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21 грудня 1988 року (а.с.22). Після смерті [PERSON] спадщину ніхто не прийняв, що підтверджується відповіддю Смілянської державної нотаріальної контори № 2804/01-16 від 12 грудня 2019 року. Позивач в позовній заяві зазначає, що на теперішній час у неї постало питання оформлення у власність земельної ділянки. Вона разом із третьою особою [PERSON] звернулись до міської ради про надання дозволу на розробку проектної документації для отримання у власність частини земельної ділянки. Однак їм відмовили, оскільки власником 1/14 частини будинку є померла [PERSON] , що підтверджується відповіддю виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області № 554/4 від 8 жовтня 2018 року (а.с.23).\~ З даною метою вона і має намір оформити право власності за набувальною давністю на належну померлій [PERSON] частину будинку [ADDRESS] . Як на підставу звернення до суду з даним позовом, позивач надала до суду копію вище вказаних свідоцтв про право власності (а.с.12), договору купівлі продажу (а.с.14), копію технічного паспорту (а.с.17-20), копію свідоцтва про смерть (а.с.22), відповідь міської ради (а.с.23), довідку КП «ЧООБТІ» (а.с.24), рішення міської ради (а.с.25). Позивач в позовній заяві вказує на те, що вона постійно, починаючи з 1988 року, тобто більш як 30 років користується належною померлій [PERSON] 1/14 частиною будинковолодіння [ADDRESS] . Однак, суд вважає, що не може бути підставою для задоволення позовних вимог позивача лише її доводи про те, що вона безперервно користувалась і користується спірною частиною будинковолодіння з 1988 року. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК). Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку. У постанові Верховного Суду України, від 20 травня 2015 року, у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27 вересня 2018 року, по справі № 571/1099/16-ц. Як вбачається з досліджених судом вище доказів, наданих позивачем до позовної заяви, в жодному із документів не вказано, що [PERSON] є користувачем 1/14 частини будинковолодіння [ADDRESS] з 1988 року, а чи хоча б протягом необхідних для визнання права власності за набувальною давністю на нерухома майно -10 років. Позивачем же, окрім вказаних вже копій правовстановлюючих документів, свідоцтва про смерть та відповіді міської ради (з яких не можливо встановити а ні\~ користувача спірної частини будинку, а ні часу такого користування) жодних доказів на підтвердження позовних вимог до суду не надала, клопотань про витребування доказів а чи допит свідків не заявляла. Ст. 13 ЦПК України вказує на те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд, врахувавши вказані вище норми законодавства, дослідивши та оцінивши їх за внутрішнім переконанням докази, приходить до висновку, що позивачем не доведено правомірності своїх позовних вимог та не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували в сукупності дотримання ним норм вимог ст. 344 ЦК України. Зокрема, позивачем в позовній заяві зазначено, що вона постійно більш як 30 років, з 1988 року, користується 1/14 частиною спірного будинку, однак, окрім посилання на це в позовній заяві, підтвердження цього до суду не надала. Обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю є безперервність володіння та сплив установлених строків володіння. Вказані умови, суд не має можливості встановити, оскільки позивачем не надано жодного доказу, який міг би підтвердити початок терміну володіння спірною 1/14 частиною будинковолодіння [ADDRESS] та безпосередне безперервне користування нею. Оскільки для задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю необхідне дотримання всих вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України (добросовісність, відкритість, безперервність та сплив встановленого строку), а позивачем вони не доведені та необґрунтовані, відповідно у суду не має законних підстав для задоволення позову. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. Оскільки позов до задоволення не підлягає, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок позивача. 2 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), продовжені процесуальні строки в тому числі на подання заяви про оскарження рішення на строк дії такого карантину (Розділ XII «Прикінцеві положення» ЦПК України). Виходячи з наведеного, суд встановлює сторонам строк на оскарження рішення з урахуванням вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed