Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з грудня 2013 року по 27 серпня 2015 року, а також просить суд визнати право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та визнати за нею право власності на ? частину вищезазначеної квартири. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що з відповідачем знайома багато років, але близьких стосунків між ними не було тривалий час та лише в грудні 2013 року вони почали будувати сімейні відносини та стали проживати разом однією сімєю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу. За час проживання однією сімєю, а саме 24.10.2014 року вони за спільні кошти на імя Відповідача придбали квартиру [ADDRESS]. Сторони в судове засідання не зявились. Представник позивача звернувся з заявою про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача надала заяву про слухання справи за її відсутності, просить відмовити у задоволені позову. 04.07.2017 року суду надані письмові заперечення, які містяться матеріалах справи (а.с.34-35). Відповідач заперечує проти задоволення позову, та посилається на те, що спірна квартира не є обєктом права спільної сумісної власності, так як вона придбана до реєстрації шлюбу. 06.09.2017 року в судовому засіданні представники сторін надали пояснення що відтворюють зміст позову та заперечень, а також суд заслухав пояснення свідка [PERSON] Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 74 Сімейного кодексу України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Судом встановлено що, [PERSON] та [PERSON] з грудня 2013 року проживали разом як чоловік та жінка, тобто були сімєю в розумінні ст.3 СК України, оскільки були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, один сімейний бюджет, разом відпочивали, відвідували друзів та родичів, приймали друзів та родичів у себе вдома. Без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] прожили з грудня 2013 року до 27 серпня 2015 року та вступили у шлюбні відносини, що підтверджується свідоцтвом реєстрації шлюбу серія І-ЖД № 240155 від 27.08.2015 року. На момент спільного проживання ані позивачка ані відповідач не перебували у інших шлюбах. Факт сумісного проживання сторін підтверджується показами свідка [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] був знайомий з [PERSON], довгий час але близьких стосунків між ними не було. До грудня 2012 року відповідач проживав разом зі своєю колишньою дружиною, але у 2012 році стосунки між ними погіршились, та на початку 2013 року взагалі припинились. З цього моменту [PERSON] та [PERSON] почали зустрічатися, та наприкінці 2013 року відповідач запропонував позивачці переїхати до нього, на що вона погодилися та з грудня 2013 року вони стали разом проживати за адресою: [INFO]. В січні 2014 року свідок святкувала з ними Різдво, та з цього моменту дуже часто навідувалась до них в гості, тому їй відомо, що саме з грудня 2013 року [PERSON]М та [PERSON]М вели спільний сімейний бюджет та обговорювали придбання речей. В серпні 2015 року сторони одружились. Також свідок пояснила, що до одруження у 2014 році [PERSON]М та [PERSON]М за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS]. [PERSON]М внесла кошти на придбання вказаної квартири, які вона отримала після продажу своєї квартири, а також особисті заощадження, квартира була придбана на імя відповідача та використовувалася з метою отримання прибутку, а саме від передачі її в піднайом. При цьому [PERSON] працював за кордоном на судні та для розпорядження придбаною квартирою надав [PERSON]М довіреність. [PERSON]М також користувалася автомобілем [PERSON] у його відсутність. Факт сумісного проживання як чоловік та жінка, ведення спільного побуту, існування взаємних прав та обовязків, ведення одного сімейного бюджету, сумісного відпочинку в період з грудня 2013 року до 27 серпня 2015\~року визнає і сам відповідач. Окрім того, відповідач підтверджує, що [PERSON] надала частину коштів на придбання квартири [ADDRESS], про що зазначено у письмових запереченнях. Факт придбання квартири [ADDRESS], підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 56403411 та договором купівлі-продажу квартири від 24.10.2014 р., який засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] З вказаних документів вбачається, що [PERSON]М є власником зазначеної квартири. Судом встановлено, що на момент придбання спірної квартири сторони по справі проживали разом, були повязані спільним побутом, вели спільне господарство та сумісний бюджет, тобто були сімєю відповідно до положень ст. 3 СК України та не перебували в шлюбі з іншими особами. Доводи відповідача щодо віднесення спірної квартири до особистої власності [PERSON]М у звязку з тим, що вона була придбана до реєстрації шлюбу між сторонами, судом не приймаються, так як між сторонами до укладання шлюбу вже існували шлюбні стосунки, тому до таких відносин має бути застосована ч.2 ст.75 СК України, у якій зазначено що, на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України (статті з 60 по 74). Відповідно до ч.1 ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно зі статтею 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, та відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Таким чином, частки у сумісному майні, а саме квартирі [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] є рівними. Положеннями ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому згідно зі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частина 4 ст. 60 ЦПК України зазначає, що доказуваний не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України). З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані суду докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а, відтак, такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. ст. 3, 60, 62, 65, 69, 74 СК України, ст. ст. 368, 372 ЦК України

Outcome: approved