Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], психіатра Київської психоневрологічної лікарні № 2 [PERSON], завідувача диспансерним відділенням Київської психоневрологічної лікарні № 2 [PERSON]., дільничних інспекторів Деснянського РВ ГУ МВС України в м. Києві [PERSON], [PERSON] про відшкодування завданої моральної шкоди в межах кримінального провадження № 12015100030004859 від 28 квітня 2015 року, порушеного за її заявою щодо незаконного проникнення до її приватного житла невідомими особами, які представилися працівниками міліції та дільничним лікарем-пситхіатром. Мотивуючи свої вимоги тим, що 20 квітня 2015 року близько о 10 год. 10 хв. до її приватного житла - кімнати [ADDRESS] увійшли три невідомі їй на той час особи, якими уподальшому виявилися: двоє - дільничними інспекторами Деснянського РВ ГУ МВС України в м. Києві [PERSON] та [PERSON]., третя - психіатром Київської психоневрологічної лікарні № 2 [PERSON], які повідомили їй про те, що вони прибули з метою проведення щодо неї психіатричного обстеження на підставі звернень мешканців будинку про таке обстеження, на що вона та члени її родини, яких вона запросила на бесіду із посадовцями, своєї згоди на таке обстеження не надали, за наслідками якого останні видалились із її житла, по виходу із якого направились до сусідів та решти мешканців житлового будинку, почали їх опитувати щодо неї, стану її свідомості, збирати про неї інформацію й розповсюджувати її - мету опитування - щодо підстав примусового обстеження в психіатричній лікарні за зверненням мешканців будинку тощо, чим принизили її та членів її родини честь та гідність.Вважає, що вказані протиправні дії посадовців порочать честь, гідність та репутацію, підривають її та членів її родини авторитет, впливають на взаємовідносини з оточуючими, завдають моральних страждань, які вона оцінює в 2 000 000 грн., в подальшому нею зменшена сума моральної шкоди на 60 000 грн. 00 коп. в редакції вимог від 11 травня 2016 року (а.с. 70-72 том 2), тобто по 10 000 грн. з кожного відповідача. Зважаючи на розповсюдження відповідачами щодо неї та членів її сім»ї - вона, її чоловік [PERSON] та діти - [PERSON] та [PERSON] інформації, просить зобов»язати відповідачів принести вибачення привселюдно та через засоби масової інформації та спростувати поширену ними недостовірну інформацію про неї та її сім»ю. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала уцілому з тих же підстав та просила їх задовольнити: стягнути з кожного із відповідачів на її користь по 10 000 грн. 00 коп., що становить 60 000 грн. 00 коп. (солідарно) - завданої неправомірними діями моральної шкоди, та зобов»язати відповідачів принести вибачення привселюдно та через засоби масової інформації й спростувати поширену ними недостовірну (перекручену) інформацію про неї та її сім»ю (а.с. 1-4 том 1, 70-72 том 2). В судове засідання відповідачі повторно не з»явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, звернулись до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності, надавши письмові заперечення проти позову. Відповідачі - посадові особи, надаючи письмові заперечення проти позову, послались на законність дій при виконанні обов»язків й відсутність дій, які виходили за межі повноважень, наданих законом. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справа за відсутності відповідачів, на підставі доказів, навних в матеріалах справи, та за погодженням позивача. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Європейський суд з прав людини у своїй прецедент ній практиці виходить з того, що положення пункту 1 станні 6 Конвенції про захист прав і основоположених свобод гарнтує кожному подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов»язків. Проте право на суд не є обсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до правосуддя за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до правосуддя чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдавати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Судом встановлено, що заявою від мешканців будинку по [ADDRESS] від 20 квітня 2015 року, адресованої на ім»я головного лікаря психоневрологічної лікарні № 2, громадяни [PERSON], [PERSON] звернулися з проханням провести медичну перевірку на психічний стан здоров»я мешканки кімнати [ADDRESS] цього будинку - [PERSON], [INFO], яка поводится неадекватно: кидається на мешканців будинку з кулаками, плюється, нецензурно висловлюється, показує інтимні місця, піднімаючи спідницю та знімаючи спідню білизну, кричить та проклинає людей. Коли діти виходять гуляти на вулицю, то [PERSON] погрожує їх закопати. Жінок будинку, які вагітні, доводить до істерик та виклику лікарів, кричить та проклинає їх, нещодавно покусала працівника ЖЕКу (майстер будинку), на зауваження свідомо не реагує. Як мешканці будинку, вони побоюються за своє життя та життя дітей. 29.03.2015 року вони звертались до депутата [PERSON] з житлових питань й під час зустрічі до кабінету увірвалась [PERSON], яка побила мешканку будинку, на що вони звернулись до міліції з проханням захистити. На їх звернення до міліції вони не отримали відповіді, тому просять вжити заходів для реагування. Дана заява підписана [PERSON], як мешканкою квартири [ADDRESS] та [PERSON] - мешканкою квартири [ADDRESS] вказаного будинку. Окрім того, до заяви домучено поіменний перелік мешканців цього будинку із їх особистими підписами загальною кількістю 105 осіб (а.с. 63, 64 том 1). Усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (ст. 40 Конституції України). Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (ч.1 ст. 1 Закону України «Про зверення громадян». Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 3 вказаного закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Звернення, згідно ч.ч.1, 2 ст. 5 вказаного закону адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне). Звернення, відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про зверення громадян» оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду. Відповідно, відповідачі [PERSON], [PERSON], маючи правову підставу для звернення до відповідного органу, вправі були звернутися до належного органу для усуння порушень їх прав, якщо вважали, що такі права були порушені або була загроза для їх порушення у майбутньому. Дана заява була зареєстрована та передана лікарю-психіатру Київського міської лікарні № 2, за наслідками якого лікар [PERSON] за погодженням відвідувача диспансерним відділенням Київського міської лікарні № 2 [PERSON] на підставі спільного наказу МОЗ України та МВС України № 346/877 від 19.12.2000 року, ст. 8 Закону України «Про психіатричну допомогу» 04 квітня 2015 року звернулась до Десняського РУ ГУ МВС України в м. Києві шодо допомоги в огляді у примусовому порядку гр. [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 65). Звідно відомостей Єдиного реєстру досудових розслідувань від 28 квітня 2015 року за заявою [PERSON] порушено кримінальне провадження № 12015100030004859 по факту скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України, згідно фабули якого до слідчого відділу Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві надійшла заява [PERSON] з додатками, відповідно до якої 20 квітня 2015 року приблизно о 13 год. 10 хв. невідомі особи проникли до її приватного житла, а саме кімнати [ADDRESS], які представились працівниками міліції та дільничним лікарем-психіатром Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 (а.с.66). Як встановлено в ході розгляду справи, прибувши до квартири позивачки, вказані посадові особи у бесіді з нею та її рідними, повідомили про причину та підставу приходу (візиту), якою була спільна заява мешканців будинку щодо перевірки викладених фактів та виявлення підстав для проведення психіатричного обстеження. Встановивши відсутність такої підстави, посадові особи залишили місце проживання позивачки, інших дій, які б порушили права позивачки, не вчиняли. Як вбачається із довідки, [PERSON], [INFO], у лікаря-психіатра на обліку не перебуває (а.с.18 том 2). Матеріали справи містять інформацію про те, що між мешканцями вказаного будинку існують складні відносини (конфлікт інтересів), на що останні неодноразово звертаються до правоохоронних органів та суду (а.с.184-186 том 1). Деснянський РУ ГУ МВС України листами інформує заявників про цивільно-правові відносини, за вирішенням яких рекомендує звернутися до суду. Відповідно до п. 1 інструкції про заходи та організацію взаємодії закладів охорони здоров'я й органів внутрішніх справ щодо запобігання небезпечним діям з боку осіб, які страждають на тяжкі психічні розлади, затвердженої наказом МОЗ України і МВС України від 19.12.2000 N 346/877, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 лютого 2001 р. за N 100/5291, органи охорони здоров'я та психіатричні заклади зобов'язані здійснювати заходи профілактики й лікування, а також взаємодіяти з органами внутрішніх справ щодо запобігання небезпечним діям з боку осіб, у яких установлено тяжкі психічні розлади, внаслідок чого вони вчинять чи виявляють реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для них чи оточуючих, або неспроможні самостійно задовольняти свої основні життєві потреби у разі ненадання їм психіатричної допомоги. Зважаючи на це, посадові особи - психіатр Київської психоневрологічної лікарні № 2 [PERSON], завідувач диспансерним відділенням Київської психоневрологічної лікарні № 2 [PERSON], отримавши спільну заяву за підписами 150 мешканців будинку [ADDRESS] щодо неадекватної поведінки гр. [PERSON], зміст якої містить інформацію про небезпеку такої поведінки для інших мешканців будинку, у відповідності до вказаної інструкції, правомірно спрямували повідомлення до Деснянського РВ ГУ МВС України в м. Києві для виконання, та в межах процеруди перевірки такої заяви прибули до квартири позивачки й, отримавши дозвіл увійшли до помешкання, вчинивши процесуальні дії щодо перевірки викладених у заяві фактів - бесіда з [PERSON] та членом її родини, й за наслідком яких, - покинули житлове приміщення. При цьому судом встановлено, що такий прихід посадових осіб - дільничних інспекторів міліції та лікаря-психіатра відбувся в межах закону - процеруди перевірки спільної заяви мешканців будинку з пропозицією для позивачки добровільного огляду, примус останні не застосовували, позивачка, відмовившись від обстеження, залишилась у квартирі, жодних дій примусового характеру до неї посадові особи не застосовували, відповідно, вважати, що права позиачки були порушені, - немає. Посадові особи, отримавши спільну заяву за підписами 150 мешканців будинку [ADDRESS] щодо несвідомої поведінки особи, за своїми посадовими обов»язками зобов»язані були вчинити дії щодо перевірки на факт відповідності викладених у заяві обставин дійсним обставинам, оскільки зміст заяви містив інформацію про поведінку позивача, яка за своїм змістом несе небезпеку для оточуючих, а тому вважати, що своїми діями посадові особи завдали шкоди позивавці немає, оскільки останні вчинені в межах та у відповідності до закону. Так, як вбачається із матеріалів справи, по відомості заяві [PERSON] внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.66). Відповідно до КПК України, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань по заяві особи не є підставою вважати винуватість дій осіб та наявність складу в їх діях кримінального правопорушення. Віповідно, оскільки судом встановлена правомірність дій відповідачів як в межах права подачі заяви згідно Закону України «Про звернення громадян», так і дії відповідачів - посадових осіб під час розгляду (перевірки) такої заяви (звернення), підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди на підставі ст. 23 ЦК України немає внаслідок відсутності порушеного права. Так, ч.1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов'язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності. Звернення до правоохоронного чи державного органу із заявою або скаргою про неправомірні дії іншої особи, якщо цей орган наділений владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах чи застосування передбачених законом санкцій до правопорушника, у розумінні ст. 277 ЦК України не може розцінюватись як поширення неправдивих відомостей, якщо не встановлено, що фактично метою цих дій було приниження честі, гідності та ділової репутації певної особи (ухвала Верховного Суду України № 6-9221 св 07). Суд приходить до висновку про те, що відповідач правомірно звернувся до органу, який законом уповноважений на перевірку його звернення, а доказів того, що метою звернення було приниження честі, гідності та ділової репутації позивача у справі не має. Зазначені висновки суду також узгоджуються з Рішенням Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей) (ухвала Верховного Суду України № 6-10640 св 08). Окрім того, встановити, що поширена відповідачами (посадовими особами) інформація є неправдивою та якого саме змісту, неможливо, оскільки в цій частині позивач свої вимоги не обгрутувала, й така інформація не була оприлюдненою в засобах масової інформація, тобто у спосіб, який позивачка просить її спростувати. Надавши правову оцінку обраного позивачем способу захисту порушеного права в частині вимог про захист честі й гідності шляхом спростування недостовірної інформації, суд звертає увагу на те, що позивачкою ставиться вимога про зобов»язання відповідача принесення вибачення привселюдно та через засоби масової інформації й спростування поширеної недостовірної інформації не лише щодо неї особисто, а й членів її сім»ї, тобто, вимоги стосуються не лише її прав, а й прав членів сім»ї, при цьому члени її сім»ї до суду з таким позовом не звертались, повноважень на представлення їх прав позивачка не отримала. Так, відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов»язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб»єктивних прав та обов»язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов»язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов»язаний надати суб»єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб»єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов»язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб»єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Звертаючи до суду з даним позовом, позивачка посилається на порушення відповідачем її прав щодо незаконного проникнення до приватного житла, проте як встановлено в ході розгляду справи, порушення прав позивача не було, оскільки посадовими особами проводились процесуальні дії по перевірці спільної заяви мешканців будинку, в якому проживає позивачка, в межах доводів, викладених у ній, при цьому як встановлено судом, таке входження посадовими особами відбулось за згоди позивачки, оскільки вона відкривши двері при їх прибутті, запросила в приміщення, де останні пояснили їй підставу та мету приходу (візиту) тощо, за наслідками якого покинули її помешкання, а вона залишилась в межах її приватного житла. Жодного примусу до неї ніхто не застосовував. Відповідно, судом не встановлено порушення прав позивачки. Частина 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. За положенням ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 15, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Отже, для визначення підстав притягнення до відповідальності поширена інформація має відповідати таким основним критеріям: вона має бути недостовірною (тобто не відповідати дійсності), або може бути викладена неповно чи викривляти зміст відомостей про особу (розцінюється як недостовірна інформація), а також така інформація повинна бути негативною про особу. Судом встановлено, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом участі сторін під час перевірки спільної заяви мешканців будинку, поданої на розгляд до належного органу, на предмет можливого проведення психіатричного обстеження позивача, й з точки зору сприймання ним цих подій і поширених відповідачем інформації (її збирання - опитування мешканців будинку) - є вчинення процесуальних дій посадовими особами, й не є її розповсюдженням. Окрім того, позиція відповідача як учасника певної процесуальної дії, не може бути засудженою іншим учасником, оскільки остання має природу виконання обов»язків, й ця процесуальна дія жодним чином не порушила честь, гідність та репутацію позивачки. Критична оцінка відповідачем певних подій (фактів), викладених у спільній заяві мешканців будинку, не може визнаватися відомостями, що порочать особу позивача, оскільки суд не може перевірити їх на факт відповідності (дійсності). За таких підстав суд вважає, що позивач не довів порушення його права шляхом розповсюдження відносно нього недостовірної інформації, відповідно, ці доводи оцінюються судом як припущення. Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов»язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, осудження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Зазначені оціночні судження не є предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Оскільки за висловлювання оціночних суджень відповідач не може бути притягнутим до відповідальності, тому у суду немає правових підстав для задоволення позовних вимог й в частині захисту честі й гідності шляхом спростування недостовірної інформації. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed