Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ТОВ «Підприємство Будвироби», з урахуванням уточнень якого просить суд скасувати наказ про своє звільнення №51-К від 03 жовтня 2016 року за п.4 ст.40 КЗпП України; розірвати трудовий договір, укладений 04 січня 2010 року між позивачем та відповідачем, на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України з 29 липня 2016 року; зобовязати відповідача внести у трудову книжку запис про звільнення позивача; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 липня 2016 року по 02 жовтня 2016 року у розмірі 9825,40 грн.; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 липня 2016 року по 12 січня 2017 року у розмірі 15267,16 грн.;відшкодувати моральну шкоду розмірі 20000 грн. В обґрунтування позову зазначила, що 04 січня 2010 року [PERSON] була прийнята на посаду головного бухгалтера ТОВ «Підприємство Будвироби». Після конфлікту, який стався у липні 2016 року між позивачем та директором підприємства, позивачу стало відомо про порушення відповідачем вимог КЗпП України, оскільки останнім не було внесено до її трудової книжки запис про прийняття на роботу. 04 липня 2016 року позивач направила на адресу відповідача заяву про звільнення за угодою сторін, в якій просила відповідача звільнити її з 15 липня 2016 року, однак вищезазначена заява навмисно не була отримана відповідачем, у звязку з чим була повернута з відміткою «за закінченням терміну зберігання». 15 липня 2016 року позивач направила відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням з 29 липня 2016 року. Відповідач також ухилявся від отримання і цієї заяви, але 29 липня заяву отримав, однак позивача не звільнив. 03 жовтня 2016 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (за прогули без поважних причин). В той же день з позивачем було проведено остаточний розрахунок. У позові зазначає, що факт порушення відповідачем обовязку звільнити позивача 29 липня 2016 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України встановлений рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2016 року по цивільній справі №202/5681/16-ц, що на підставі ч.3 ст.61 ЦПК України не потребує доказуванню. У звязку з тим, що остаточний розрахунок був проведений відповідачем лише 03 жовтня 2016 року, з відповідача на підставі ст.117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 липня 2016 року по 02 жовтня 2016 року у розмірі 9825,40 грн. У звязку з тим, що відповідач не здійснив у трудовій книжці відповідний запис про її звільнення, просить суд зобовязати відповідача внести у трудову книжку запис про звільнення позивача з 29 липня 2016 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Також зазначає, що на підставі ч.5 ст.235 КЗпП України з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 липня 2016 року по 12 січня 2017 року у розмірі 15267,16 грн.Крім того зазначає, що незаконними діями відповідача їй було завдано моральну шкоду, яку позивач оцінює у розмірі 20000 грн. та яку також просить стягнути з відповідача на її користь. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений був належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність не подавав. В судовому засіданні, яке відбулось 25 січня 2017 року позовні вимоги не визнав, надавши письмові заперечення проти позову, в яких просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що заяву [PERSON] про звільнення за власним бажанням підприємство отримало 29 липня 2016 року, у звязку з чим [PERSON] не відпрацювала двотижневий строк, який встановлений ч.1 ст.38 КЗпП України, а тому і не була звільнена. Наказ №51-К від 03 жовтня 2016 року про звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП України відповідає нормам трудового законодавства, оскільки з 01 серпня 2016 року позивач на роботу не виходив. Внести відповідний запис у трудову книжку позивача підприємство позбавлено можливості через те, що [PERSON] самовільно вилучила свою трудову книжку з підприємства. У звязку з тим, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2016 року по цивільній справі №202/5681/16-ц позивачу вже було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди зазначив, що позовні вимоги в цій частині позову підлягають закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України. Згідно до положення ч.2\~ст.77 ЦПК України\~сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4\~ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що наказом від 04 січня 2010 року № 10-к позивач була прийнята на посаду головного бухгалтера ТОВ «Підприємство Будвироби» з 04 січня 2010 року. 04 липня 2016 року позивачем на адресу відповідача було направлено заяву про звільнення її з займаної посади за згодою сторін відповідно до п. 1 статті 36 КЗпП з 15 липня 2016 року. Вищезазначена заява відповідачем отримана не була та поштове відправлення повернулося з відміткою за «закінченням терміну зберігання». В період з 11 липня 2016 року по 29 липня 2016 року включно позивач перебувала на лікарняному, що підтверджується копією листа непрацездатності серії АДБ №223878. При цьому, 15 липня 2016 року позивач на адресу відповідача, засобами поштового звязку, направила нову заяву, в якій просила звільнити її на підставі статті 38 КЗпП України з 29 липня 2016 року. Зазначена заява була отримана відповідачем 29 липня 2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення та неоспорюється сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Про своє звільнення працівник може повідомити роботодавця різними способами, в тому числі і засобами поштового звязку. Оскільки частина 1 статті 38 КЗпП України вимагає не відпрацювання працівником протягом двох тижнів з моменту попередження власника або уповноважений ним орган про майбутнє звільнення, а саме його повідомлення про таке звільнення письмово за два тижні, твердження представника відповідача про обовязок відпрацювання позивачем двотижневого строку є безпідставним та таким, що не ґрунтується на законі. За змістом статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обовязків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. Тобто, в даному випадку відлік двотижневого строку попередження роботодавця про звільнення за статтею 38 КЗпП України розпочався з наступного дня після здачі позивачем заяви про звільнення за власним бажанням до установи поштового зв'язку з 16 липня 2016 року і закінчився відповідно 29 липня 2016 року, коли для позивача мав бути останній робочий день на підприємстві. Суд враховує, що законодавством про працю не заборонено припинення трудових відносин з ініціативи працівника у період його тимчасової непрацездатності, у звязку з чим відповідач зобовязаний був звільнити позивача 29 липня 2016 року за частиною 1 статті 38 КЗпП України. Суд також зазначає, що поштове повідомлення із завою [PERSON] про звільнення за власним бажанням не було вчасно отримано відповідачем саме через дії останнього, який не здійснював будь-яких дій щодо отримання поштового повідомлення, що підтверджується відомостями Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» (а.с.18). Однак, ТОВ «Підприємство Будвироби», у строк про який просила позивач у своїй заяві, трудовий договір з нею не розірвав, посилаючись на необхідність відпрацювання позивачем протягом двох тижнів з моменту отримання її заяви про звільнення. Крім того, 03 жовтня 2016 року відповідач видав наказ № 51-К про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера ТОВ «Підприємство Будвироби» згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, оскільки [PERSON]\~ з 30 липня 2016 року до роботи не приступила. У звязку з тим, що відповідач зобовязаний був звільнити позивача саме 29 липня 2016 року за частиною 1 статті 38 КЗпП України, суд приходить до висновку про до висновку про те, що наказ № 51-К про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера ТОВ «Підприємство Будвироби» згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин є незаконним та підлягає скасуванню. Таким чином позовні вимоги в частині скасування наказу № 51-К про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера ТОВ «Підприємство Будвироби» згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України та розірвання трудового договору, укладеного 04 січня 2010 року між [PERSON] та ТОВ «Підприємство Будвироби», на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України з 29 липня 2016 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про зобовязання відповідача внести у трудову книжку позивача запис про звільнення з роботи на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням з 29 липня 2016 року, суд виходить з наступного. Згідно ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Разом з цим, трудова книжка, у яку позивач просить внести відповідний запис, знаходиться у [PERSON], що у судовому засіданні не заперечується сторонами. Оскільки [PERSON] самостійно забрала свою трудову книжку з підприємства, останнє позбавлено можливості здійснити відповідний запис у трудову книжку позивача. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині вимог не підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Як встановлено в судовому засіданні, остаточний розрахунок з позивачем відповідач здійснив 03 жовтня 2016 року. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція, яка відповідно до положень\~статті 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс13. Відповідно до п.8. Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата [PERSON] за два останні місяці до звільнення складає 155,04 грн., яка складається з наступного розрахунку: 3000 грн. (з/п за травень 2016 року) + 3046 грн. (з/п за червень 2016 року) : 39 (кількість робочих днів за травень - червень 2016 року). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 липня 2016 року по 02 жовтня 2016 року становить 6821,76 грн., який встановлений судом з наступного розрахунку: 155,04 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 44 дні (кількість робочих днів затримки розрахунку). Таким чином позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 6821,76 грн. Твердження представника відповідача про те, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2016 року по цивільній справі №202/5681/16-ц позивачу вже було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, що є підставою про закриття провадження у справі в цій частині позовних вимоги є безпідставним, оскільки у вищезазначеній цивільній справі були інші підстави позову. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 липня 2016 року по 12 січня 2017 року у розмірі 15267,16 грн. задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Як на підставу позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] посилається на ч.5 ст.235 КЗпП України, відповідно до якої у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. У звязку з тим, що позивач самостійно забрала свою трудову книжку з підприємства ще до 29 липня 2016 року, вина ТОВ «Підприємство Будвироби» у затримці видачі трудової книжки відсутня, у звязку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованими та безпідставними. Що стосується заявлених позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди, яку позивач\~оцінює в 20000 грн., суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. За змістом указаного положення закону, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із\~ст.237-1 КЗпП України\~є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~\~\~\~1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до\~\~ст. 237-1КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи, що відповідачем були порушені права позивача працівника у сфері трудових відносин (несвоєчасне звільнення та несвоєчасна виплати належних позивачу грошових сум) і таке порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки звільнившись з роботи позивач своєчасно не отримала розрахунок при звільненні, що потягло за собою переживання, нервові стреси, пригнічення, суд приходить до висновку\~\~про часткове задоволення\~\~вимог позивачки та стягнення на її користь 1000 грн. відшкодування моральної шкоди.\~ Згідно зі\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного з ТОВ «Підприємство Будвироби» на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір у розмірі 1280,00 грн.

Outcome: partial