Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Комунального вищого навчального закладу «Дніпровський базовий медичний коледж» ДОР про скасування наказу про винесення догани, відшкодування моральної шкоди, просила скасувати накази № 40-к від 29.03.2018 р., стягнути моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн. на користь [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] стверджувала, що була поновлена на посаді практичного психолога у КВНЗ «ДБМК» ДОР рішенням суду із погіршенням умов праці, із наказом № 40-к від 29.03.2018 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності не погоджується, вважає його незаконним та виданим з надуманих та штучних підстав, зазначає, що у день проведення Педагогічної ради КВНЗ «ДБМК» ДОР брала участь у судовому засіданні, стверджує, що є викривачем корупційної діяльності, користується імунітетом ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції», зазначає, що діями відповідача їй було завдано моральних страждань. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Представники відповідача\~проти задоволення\~позовних вимог\~заперечували з\~підстав,\~викладених у\~письмових поясненнях,\~стверджували,\~що [PERSON] \~була відсутня\~на засіданні\~Педагогічної ради\~КВНЗ «ДБМК»\~ДОР 27.03.2019\~р.\~без поважних\~причин,\~чим порушила\~п.\~10\~Положення про\~педагогічну раду\~ОКЗ «Дніпропетровське\~медичне училище»\~(зі\~змінами в\~назві),\~п.\~2.14\~посадової інструкції\~практичного психолога,\~про поважні\~причини відсутності\~на час\~проведення засідання\~не повідомила,\~за наслідком\~чого КВНЗ\~«ДБМК» ДОР\~було законно\~притягнуто [PERSON] \~до дисциплінарної\~відповідальності у\~вигляді догани\~згідно з\~наказом №\~40-к\~від 29.03.2018\~р. Просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні судом встановлені наступні факти. Рішенням Бабушкінського районного суду по справі № 200/1648/17 від 05.03.2018 р. було скасовано наказ № 01-к від 06.01.2017 р. про звільнення, [PERSON] поновлено на посаді практичного психолога в КВНЗ «ДБМК» ДОР. Наказом № 27-к від 07.03.2018 р. [PERSON] було поновлено на посаді. 14.03.2018 р. [PERSON] було запропоновано під підпис ознайомитись із посадовою інструкцією практичного психолога. [PERSON] не підписала посадову інструкцію. Внаслідок цього, посадовими особами КВНЗ «ДБМК» ДОР було складено акт № 7 «Про відмову [PERSON] від підпису посадової інструкції». 27.03.2019 р. у КВНЗ «ДБМК» ДОР відбулось засідання Педагогічної ради коледжу, на якому [PERSON] , була відсутня, оскільки у цей день о 10:00 вона брала участь у судовому засіданні у Дніпропетровському окружному адміністративному суді. Відсутність [PERSON] на засіданні Педагогічної ради коледжу без поважних причин зафіксована у доповідній записці секретаря Педагогічної ради Ізотової О.О. (а.с. 58) та підтверджується службовою запискою завідувача гуртожитку [PERSON] від 27.03.2018 р. (а.с. 59), згідно зі змістом якої [PERSON] залишила своє робоче місце о 15:45 та більше на робоче місце не поверталась. У зв`язку із відсутністю [PERSON] на засіданні Педагогічної ради їй було надано повідомлення про надання письмового пояснення (а.с. 60). [PERSON] не надала пояснень, за наслідком чого було складено акт № 22 від 28.03.2018 р. «Про відмову [PERSON] надавати письмові пояснення щодо відсутності на засіданні педагогічної ради 27.03.2018 р.» (а.с. 61). У зв`язку із цим, [PERSON] було оголошено догану наказом № 40-к від 29.03.2018 р (а.с. 63). Аналізуючи досліджені докази, надаючи їм оцінку та вирішуючи позовні вимоги по суті, суд керується наступним. Відповідно до ч.1 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Згідно зі ст. 1 КЗпП Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Згідно зі ст. 4 КЗпП законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно зі ст. 139 КЗпП працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно зі ст. 140 КЗпП Трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. Згідно зі ст.142 КЗпП трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил. Згідно із ч. 1 ст. 147 за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно зі ст. 23 Закону України «Про освіту» держава гарантує академічну, організаційну, фінансову і кадрову автономію закладів освіти. Обсяг автономії закладів освіти визначається цим Законом, спеціальними законами та установчими документами закладу освіти. Згідно із п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про освіту» автономія - право суб`єкта освітньої діяльності на самоврядування, яке полягає в його самостійності, незалежності та відповідальності у прийнятті рішень щодо академічних (освітніх), організаційних, фінансових, кадрових та інших питань діяльності, що провадиться в порядку та межах, визначених законом. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту» діяльність закладу вищої освіти провадиться на принципах автономії та самоврядування. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 305/554/19 зазначає: «Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни. Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків. Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такий захід стягнення як догана. Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.» Стаття 147-1 КЗпП. Органи, правомочні застосовувати дисциплінарні стягнення Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством. Стаття 148 КЗпП. Строк для застосування дисциплінарного стягнення Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Стаття 149 КЗпП. Порядок застосування дисциплінарних стягнень До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Судом було встановлено, що 14.03.2018 р. [PERSON] відмовилась від підпису посадової інструкції, що підтверджується актом № 7 від 14.03.2018 р. «Про відмову [PERSON] від підпису посадової інструкції» (а.с. 72). Згідно з п. 2.14 Розділу 2 «Завдання та обов`язки» посадової інструкції практичного психолога (а.с. 68-71) практичний психолог приймає участь у засіданнях педагогічної Рад, зборах трудового колективу, виробничих нарадах. Обов`язок практичного психолога, як педагогічного працівника, брати участь у засіданні Педагогічної ради передбачено також п. 10 Положення про педагогічну раду ОКЗ «Дніпропетровське медичне училище», затвердженого 30.08.2013 р., (зі змінами в частині назви навчального закладу від 29.06.2017 р.). Отже, суд доходить висновку, що участь у засіданні Педагогічної ради коледжу було обов`язком практичного психолога [PERSON] станом на час проведення засідання Педагогічної ради 27.03.2018 р. Зазначене узгоджується зі сталою судовою практикою, зокрема, рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.11.2017 р. по справі № 344/5271/17 (набрало законної сили 02.02.2018 р.), рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.07.2017 р. по справі № 127/13338/17 (набрало законної сили 29.07.2017 р.) та рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від.14.09.2011 р. по справі № 2-3671/11 (набрало законної сили 10.11.2011 р.), залишене без змін Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 11.06.2012 р. Суд критично ставиться до доводів позивача щодо неознайомлення її з Положенням про педагогічну раду ОКЗ «Дніпропетровське медичне училище» через відсутність закріплення такого обов`язку роботодавця в чинному законодавстві України. Суд критично ставиться до доводів позивача щодо поважності причини відсутності на засіданні Педагогічної ради 27.03.2018 р. у зв`язку з участю у судовому засіданні у Дніпропетровському окружному адміністративному суді о 10:00, оскільки зі змісту доповідної записки від 27.03.2018 р. (а.с. 58) та пояснень сторони відповідача суд доходить висновку, що таке засідання відбувалось під час проведення п`ятої пари з 14:30. Спростовуються доводи позивача також змістом службової записки від 27.03.2018 р. (а.с. 59). Суд критично ставиться до доводів сторони позивача щодо неповідомлення [PERSON] про дату, час та місце засідання Педагогічної ради, оскільки такі твердження спростовуються показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які зазначили, що оголошення про проведення засідання Педагогічної ради були вивішені у видних та загальнодоступних місцях (холі та відділі кадрів). Судом не встановлено порушень КВНЗ «ДБМК» ДОР передбаченого КЗпП порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, винесеної наказом № 40-к від 29.03.2018 р., суд вважає доведеним наявність дисциплінарного проступку та вини [PERSON] у відсутності без поважної причини на засіданні Педагогічної ради КВНЗ «ДБМК» ДОР 27.03.2018 р. Позивачем не надано доказів незаконності наказу № 40-к, у зв`язку з цим, суд доходить висновку про правильність застосування адміністрацією КВНЗ «ДБМК» ДОР за відсутність без поважної причини на засіданні Педагогічної ради КВНЗ «ДБМК» ДОР дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Щодо статусу викривачів корупційної діяльності, визначеного ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції», суд зазначає наступне. Відповідно до частини 3 ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції» особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою. Судом встановлено, що позивач зверталась до правоохоронних органів із заявами, у яких вказувала на корупційні правопорушення з боку адміністрації КВНЗ «ДБМК» ДОР, заява до НАЗК від 14.04.2018 р. (а.с. 168-169). У постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.08.2019 р. у справі № 815/2074/18 було висловлено таку позицію: «94. З моменту набуття особою статусу викривача, останній здобуває певний імунітет, суть якого розкрито в частині третій статті 53 Закону України «Про запобігання корупції». 95. Так, відповідно до положень зазначеної норми особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою. 96. Водночас такий імунітет (пункт 94 цієї постанови) не є абсолютним та має певні межі. В першу чергу, повинен бути наявним зв`язок між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою. 97. Наступною обставиною, що свідчить про наявність у викривача імунітету, є те, що ним повинно бути повідомлено про порушення саме Закону України «Про запобігання корупції», а не іншого закону і саме тих вимог, які ним визначені, у тому числі встановлені ним заборони і обмеження. 98. Ще одним обов`язковим елементом, за наявності якого особа отримує імунітет викривача, є застосування до нього, негативних заходів впливу, перелік яких не є вичерпним. Під негативним заходом впливу може розумітись також і позбавлення або обмеження певного права викривача в порівнянні з іншими працівниками. Наприклад, відмова йому в наданні відпустки в іншому місяці, ніж це передбачено графіком відпусток, в той час як іншим працівникам в такому праві відмовлено не було. 99. Про наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою може свідчити, зокрема, але не виключно такі обставини: певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім - застосування до викривача негативних наслідків, а не навпаки); наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулось незадовго після повідомлення ним про факти корупції); наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; відсутність в минулому (до моменту повідомлення) претензій до працівника, в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких ним повідомлено. 100. Перевірка наявності чи відсутності наведених обставин дасть змогу стверджувати про відсутність чи наявність причинного зв`язку між виданням спірних наказів із діяльністю позивача, як викривача.» Суд встановив, що позивач звернулась із заявою про вчинення корупційних правопорушень до НАЗК 14.04.2018 р. Спірний наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 40-к був винесений 29.03.2018 р., тобто заходи дисциплінарної відповідальності до [PERSON] були застосовані до повідомлення нею про корупційні правопорушення посадових осіб КВНЗ «ДБМК» ДОР, у зв`язку із чим відсутній зв`язок між негативними заходами впливу та повідомленням позивачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції». Позивачем не було надано належних та допустимих доказів встановлення фактів порушення Закону України «Про запобігання корупції» посадовими особами КВНЗ «ДБМК» ДОР. Суд не може взяти до уваги наявні у матеріалах справи постанови про притягнення до адміністративної відповідальності стосовно посадових осіб та КВНЗ «ДБМК» ДОР за ст. 212-3 КУпАП (а.с. 120-122), інформацію про кримінальне провадження за ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 367, ст.ст. 126, 296 КК України (а.с. 94) та акт ревізії Східного офісу Держаудитслужби (а.с. 203-228) з таких підстав: КУпАП визначає перелік адміністративних правопорушень, пов`язаних із корупцією у Главі 13-А, зокрема, до таких правопорушень відносяться правопорушення, передбачені статтями 172-4, 172-5, 172-6, 172-7, 172-8, 172-9, 172-9-1, 172-9-2. Відповідно до примітки до статті 45 КК України корупційними злочинами відповідно до цього Кодексу вважаються злочини, передбачені статтями 191, 262, 308, 312, 313, 320, 357, 410, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем, а також злочини, передбачені статтями 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 366-1, 368-369-2 цього Кодексу. Правопорушення, передбачені ст. 212-3 КУпАП, ст.ст. 125, 126, 296, 367 КК України не визначені як корупційні правопорушення, у зв`язку із цим позивачем не надано належних та допустимих доказів встановлення фактів корупційних правопорушень з боку посадових осіб КВНЗ «ДБМК» ДОР. Таким чином, позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу того, що вона відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» є викривачем, та не довела, що притягнення її до дисциплінарної відповідальності пов`язано з їх повідомленнями про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» посадових осіб КВНЗ «ДБМК» ДОР. Сам по собі факт реєстрації заяв позивача, не може бути запобіжником проти застосовування до неї дисциплінарних стягнень відповідно до норм КЗпП України. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, висловленою Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 17.12.2018 р. у справі № 359/6718/17. Суд критично ставиться до доводів позивача про винесення наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності з мотивів особистої неприязні, помсти та переслідування з боку адміністрації коледжу за поновлення на роботі з підстав їх недоведеності та повної необґрунтованості. Така правова позиція узгоджується із п. 54 рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.01.2011 р.: «Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (GarciaRuiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)». За таких умов позовні вимоги щодо визнання наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 40-к незаконним задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, завданої притягненням до дисциплінарної відповідальності, є похідними від вимоги щодо визнання наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності незаконним, а тому самостійного обґрунтування судом мотивів залишення їх без задоволення не потребують. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Рішення ЄСПЛ у справах «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року; «РуїзТоріха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року; «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року). Таким чином, в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено. Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач була звільнена від сплати судового збору та в задоволені її позовних вимог було відмовлено, суд вважає за можливе віднести судові витрати по справі по сплаті судового збору на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed