Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить змінити розмір аліментів та щомісячно стягувати з [PERSON] аліменти на утримання їх сина у розмірі 50% встановленого законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення ним повноліття. Свої позовні вимоги позивач пояснює тим, що відповідно до рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09.03.2011 року з відповідача на користь позивача стягувались аліменти на утримання сина сторін по справі [PERSON] 2004 р.н. у розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03.02.2015р. було зменшено розмір аліментів, які стягуються на користь позивача на утримання сина [PERSON] , 2004 р.н., з 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач вважає, що станом на дату пред`явлення позову суттєво змінилася економічна ситуація в країні, та на сьогоднішній день сума стягуваних аліментів є недостатньою та значно нижчою ніж та, що встановлена законодавством для належного утримання неповнолітнього сина сторін по справі, який перебуває на повному утриманні позивача. ЇЇ коштів критично не вистачає для належного матеріального забезпечення сина, а позивач добровільно збільшувати розмір аліментів не бажає, у додаткових витратах по утриманню дитини участі не бере, хоча має фізичні можливості, щоб заробляти кошти в необхідному розмірі, а тому він може та зобов`язаний сплачувати аліменти у більшому розмірі, який буде достатнім для належного утримання їх сина, за таких обставин позивач звернулася із відповідним позовом до суду, яким просила збільшити розмір стягуваних із відповідача аліментів, а також стягнути із відповідача витрати на правову допомогу. Розгляд даної справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали суду від 12.02.2019 року. Відповідач по справі надав до суду заяву відповідно до змісту якої вбачається, що він позовні вимоги не визнав, зазначаючи, що в нього сума заробітку є недостатньою для сплати аліментів у заявленому позивачем розмірі, окрім того на його утриманні перебувають також і інші діти, на утримання яких він також сплачує аліменти. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає із наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про народження (серії [NUMBER] від 03.02.2004 року), [PERSON] є батьком [PERSON] , який народився [INFO] . Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03.02.2015 року розмір стягуваних із [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON] було зменшено та із відповідача на користь позивача стягуються аліменти у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Із змісту зазначеного судового рішення вбачається, що підставою для зменшення розміру стягуваних аліментів стала наявність у [PERSON] на утриманні двох дітей від іншого шлюбу, а стягнення аліментів у іншому розмірі перевищує гранично допустимі суми, які можуть стягуватися із доходу відповідача, окрім того стягнення аліментів у більшому розмірі сприяє виникненню заборгованості по їх сплаті з урахуванням невисокого заробітку відповідача. Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що відповідач сплачує аліменти у розмірі, який є недостатнім для утримання дитини, окрім того змінилося і чинне законодавство, яке визначає мінімальний розмір стягуваних аліментів. Статтями 8, 11 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Окрім того, ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції, відповідно до ст.9 Конституції України 1996 р., діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною. Відповідно до ст.,ст. 180-181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у разі недосягнення згоди між батьками щодо їх участі у витратах на утримання дитини, суд своїм рішенням визначає розмір аліментів на утримання дитини. У ст. 192 СК України наведено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів за рішенням суду. У цій статті передбачена можливість, а не обов`язковість задоволення судом вимоги про зміну розміру аліментів. Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. СК України не передбачена можливість зміни розміру аліментів у зв`язку зі змінами в законодавстві, не передбачено перегляду судом визначеного рішенням суду розміру аліментів в зв`язку з такими змінами і Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII. Більше того, за загальним принципом дії норм права закон не має зворотної дії в часі, а відповідно до ч. 1ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Дійсно, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів позовної заяви вбачається, що підставою звернення до суду з позовом є саме внесення змін в чинне законодавство щодо розміру стягуваних аліментів. Однак такі доводи позивача не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для зміни (збільшення) розміру аліментів. Окрім того, збільшення прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не є підставою для збільшення розміру аліментів, передбачених статтею 192 СК України. Згідно абз. 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2ст. 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення та збільшення їх розміру. Окрім того, при розгляді позовів про збільшення розміру аліментів застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Так, при вирішенні питання щодо збільшення розміру аліментів суд має з`ясувати наявність обставин, передбачених як ч.1ст.192 СК України, так і ч. 1ст. 182 СК України. Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України» визначено, що при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. А тому, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Згідно вказаної вище постанови розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, не дозволяє йому утримувати дитину, він може зменшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Отже, в Законі закріплено можливість зменшення чи збільшення розміру сплачуваних аліментів та вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів за рішенням суду: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я, інші випадки, прямо передбаченіСК України. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Жодних доказів про погіршення свого матеріального стану чи стану здоров`я позивач суду не надала. Майновий стан позивача фактично не змінився. Будь-яких доказів про зміну майнового чи матеріального стану відповідача також суду надано не було, підстави, які були враховані судом в рішенні суду від 03.02.2015 року про зменшення розміру аліментів, не відпали та стверджуються відповідачем. Так судом встановлено, що на утриманні відповідача знаходиться дочка [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] від 14.07.2014 року), а також син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво серії [NUMBER] від 08.02.2013 року), що безумовно впливає на матеріальний стан відповідача, а сам [PERSON] , так само як і [PERSON] та [PERSON] має право на належне утримання від свого батька. Таким чином, із аналізу вказаних вище норм чинного законодавства, суд при вирішенні вказаної справи, має врахувати інтереси усіх дітей, які мають рівне право на утримання від свого батька, незалежно від того чи проживають вони разом із ним. Суд враховує, що згідно норм ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із довідки про доходи відповідача №49 від 16.07.2019 року, виданої СТОВ «Агрофірма «Маяк», загальна сума доходу відповідача за період з січня 2019 року по червень 2019 року без урахування аліментів становить 8541 грн. 01 коп. Вказана сума є недостатньою для належного виконання аліментних платежів у заявленому позивачем розмірі, тим більше з урахуванням того, що із відповідача вже стягуються аліменти на утримання дітей від іншого шлюбу. Таким чином суд констатує, що докази покращення матеріального стану відповідача як і погіршення матеріального стану позивача в матеріалах справи відсутні. У положеннях ст. 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. За таких обставин, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, сума витрат на професійну правничу допомогу не стягується. Оскільки позивач від сплати судового збору звільнена, суд вважає за необхідне витрати по сплаті судового збору залишити за рахунок держави.

Outcome: dismissed