Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивовані тим, що з [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] помер. [PERSON] в вересні 2006 року залишила свого сина на піклування та виховання [PERSON] , бабусі. Мати з сином не проживає, ним не піклується, матеріальної допомоги не надає, не здійснює фізичне та духовне виховання, його життям не цікавиться, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду для позбавлення її батьківських прав. У судове засідання з`явився представник позивача, позовну заяву підтримала, просила задовольнити. У судове засідання третя особа, Служба у справах дітей Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області, не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, у зв`язку зі службовою завантаженістю. Подали до суду висновок органу опіки та піклування від 01.10.2020 року за № 01-33/1511, в якому вказали про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У судове засідання відповідачка не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення по справі, оскільки відповідач двічі не з`явився в судове засідання, не повідомив про причини своєї неявки, не надав відзив на позовну заяву, а позивачка не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 10.09.2004 року виконкомом Успенівської сільської ради Мар`їнського району Донецької області, [PERSON] народився [INFO] , про що 10.09.2004 року складено відповідний актовий запис за № 4. Батьками вказано: [PERSON] , [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , про що в Книзі реєстрації смертей 09.04.2012 року виконкомом Успенівської сільської ради Мар`їнського району Донецької області зроблено відповідний актовий запис за № 7, відповідно до свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] . Позивач вказує, що дитина [PERSON] проживає з [PERSON] . Відповідачка його покинула ще в березні 2006 року. [PERSON] є матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки виконкому Успенівської сільської ради Мар`їнського району Донецької області від 28.09.2019 року за № 423/02-23, [PERSON] дійсно зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею проживає її онук [PERSON] , 2004 р.н., з 2006 року і по теперішній час. Юнак навчається у 9 класі Успенівської школи з 1 класу, бабуся повністю займається вихованням [PERSON] . Відповідно до акта депутата Успенівської сільської ради від 28.10.2018 року, [PERSON] , 2004 р.н., дійсно проживає в бабусі [PERSON] , 1962р.н. Дитина проживає з народження і по теперішній час у бабусі. Зараз юнак навчається у Успенівській школі. [PERSON] приділяє багато зусиль для доброго навчання дитини, її виховання. Відповідно до акта обстеження умов проживання від 25.11.2019 року, за адресою постійного проживання [ADDRESS] , дитині [PERSON] створені такі умови: в кімнаті дитини наявне місце для відпочинку та навчання, на робочому столі є необхідні для навчання технічні засоби (планшет, телефон з під`єднанням до інтернет мережі). Відповідно до довідки Успенівського закладу загальної середньої освіти І-ІІ ступенів Мар`їнської районної ради Донецької області № 262 від 28.10.2019 року, Учень 9 класу [PERSON] навчається в Успенівському ЗЗСО І-ІІ ступеня з 1 класу. Учень регулярно відвідує заняття у школі. Дитина завжди охайна, доглянута, має достатній та високий рівень навчальних досягнень, є призером районних та обласних учнівських конкурсів. Мати учня, [PERSON] , контакту з навчальним закладом не підтримує, з вчителями не спілкується. Батько помер. Учнем опікується його бабуся [PERSON] . Вона спілкується та співпрацює з педагогами, які навчають онука, цікавиться його шкільним життям, є активним членом батьківського комітету навчального закладу. Відповідно до листа Успенівської сільської ради Мар`їнського району Донецької області від 29.11.2019 року за № 504/01-24, гр. [PERSON] , 1981 р.н., мати неповнолітнього [PERSON] , 2004 р.н., протягом 13 років (з 2006 року по теперішній час) разом з сином не проживає, ним не піклується та належним чином не утримує його, не здійснює його фізичне та духовне виховання, в навчальному процесі дитини участі не приймає. У зв`язку з чим, гр. [PERSON] належним чином свої батьківські обов`язки стосовно дитини не виконує. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Мар`їнської районної державної адміністрації, Мар`їнської районної військово-цивільної адміністрації Донецької області від 01.10.2020 року за № 01-33/1511, орган опіки та піклування Мар`їнської райдержадміністрації вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з наступним. Мати неповнолітнього - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично мешкає [ADDRESS] , згідно акту обстеження умов проживання, складеного спеціалістом служби у справах дітей Вугледарської міської ради та фахівцем соціальної роботи Вугледарського центру соціальних служб для дітей, сім`ї та молоді від 27.01.2020 року, [PERSON] проживає разом зі своїм співмешканцем [PERSON] та 6 малолітніми дітьми. В будинку не створено належним умов для проживання і розвитку дітей. Відповідачка не працює, має тимчасові заробітки, вживає алкогольні напої, неодноразово попереджалась про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків. Відповідно до довідок Успенівської сільської ради та акту депутата Успенівської сільської ради, [PERSON] , [INFO] , з 2006 року проживає разом з [PERSON] , та знаходиться на повному забезпеченні бабусі, яка приділяє належну увагу вихованню свого онука. Мати не піклується про свою дитину, не підтримує родинний зв`язок з сином, а з 2012 року взагалі не спілкується з [PERSON] . У відповідності із частинами 1-4 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя ; поважати дитину. Частиною 1 статті 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини 1статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачами заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про їх інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до пп. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний заклад або інший заклад в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав, адже нехтування батьківськими обов`язками з боку матері принижує гідність дитини. Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не була позбавлена інформації стосовно місця перебування дитини, а з боку позивача ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з нею та прийманні участі у вихованні, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, проте вольове небажання виконувати відносно дитини свої обов`язки, покладені на неї законом. Щодо стягнення аліментів на утримання дитини, суд вказує наступне. Неповнолітня дитина [PERSON] , відповідно до доказів наданих до матеріалів справи проживає у [PERSON] та перебуває на її утриманні. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її стан здоров`я, фізичний, духовних та моральних розвиток. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, відтворюється положення, задеклароване в ст. 51 Конституції Уукраїни, згідно якого батьки зобов`язані утримувати свою неповнолітня дитину. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення (поновлення) батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коди вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що істотно впливає на її фізичний розвиток, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Одночасно, з позбавленням батьківських прав, суд може вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 64 СК України, мати може бути позбавлена батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Змістом статті 166 СК України, передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку по утриманню дитини. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову у частці заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину. У зв`язку з викладеним суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Outcome: approved