Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з названим позовом до [PERSON], на підставі ст. 120 ЗК України, в якому просила: - припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,12 га з цільовим призначенням для садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER] яка належить [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю ([NUMBER]), виданого 3 жовтня 1995 року Неданчицькою сільською радою Ріпкинського району Чернігівської області та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 724; - визнати за нею пропорційно до частки у праві власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,12 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер [NUMBER] що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - визнати за відповідачем, пропорційно до частки у праві власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,12 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер [NUMBER] що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі в період часу з 18.06.1977 р. по 18.06.2002 р. та з 18.06.2005 р. по 29.03.2013 р.. В період спільного проживання відповідачем отримано у власність на земельну ділянку, площею 0,12 га з цільовим призначенням для садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та був збудований садовий (дачний) будинок з надвірними будівлями. Рішенням Славутицького міського суду від 23 червня 2014 року, яке набрало законної сили за нею визнано право власності на 1/2 частину садового будинку з господарськими спорудами та будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Вказала, щонею проведена державна реєстрація свого права власності. Також в позові послалась на правовий висновок Верховного Суду України у справі про поділ земельної ділянки № 6-2цс15 щодо прямої залежності визначення правового режиму земельної ділянки від права власності на будівлю. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, з підстав вказаних в ньому. Наполягала на тому, що Славутицьким міським судом Київської області вимоги про визнання права власності на спірну земельну ділянку вцілому розглядались, але з інших підстав. Вказує, що вона з квітня по листопад проживає в садовому будинку, користується земельною ділянкою, а відповідач там не появляється. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просив відмовити в позові в повному обсязі, з тих підстав, що: - позивачка не надала жодного доказу того, що видача державного акту та передача відповідачу земельної ділянки відбулись з порушенням закону та не навела жодної підстави, передбаченої ЗК України та ЦК України, які дають можливість припинення права власності; - рішенням Славутицького міського суду Київської області від 23 червня 2014 р. було відмовлено позивачці в задоволенні зустрічного позову про визнання за нею вцілому права власності на земельну ділянку, з посиланням на п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду №7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», з підстав неможливості застосування до розглядуваного питання ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України без виділу конкретної частини вказаного вище садового будинку, тому обставини встановлені вказаним рішенням є преюдиційними та не підлягають доказування в даній справі; - правовий висновок Верховного Суду України у справі про поділ земельної ділянки № 6-2цс15 (постанова від 11.02.2015 р.) не може бути застосований до даної справи, так як він не стосується поділу земельних ділянок, набутих в порядку приватизації. В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтримав позицію свого представника, наголосивши, що спірна земельна ділянка є його особистою власністю та не може бути поділена з позивачкою. Додатково зазначив, що у нього відсутній доступ до садового будинку. В судовому засіданні представник Ріпкинської районної державної адміністрації Чернігівської області Транківська Н.П., при вирішенні спору, поклалась на розсуд суду. В судовому засіданні, яке відбулось 10.01.2017 р., до початку розгляду справи по суті, представник відділу Держгеокадастру у Ріпкинському районі Чернігівської області Манько П.Г. не висловлював своє відношення до позову, а в дане засідання не з'явився. В судові засідання представник Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області не з'являвся, просив розглядати справу у їх відсутність. Вислухавши пояснення позивачки [PERSON], відповідача [PERSON], його представника [PERSON], представника Ріпкинської районної державної адміністрації Чернігівської області Транківської Н.П., представника відділу Держгеокадастру у Ріпкинському районі Чернігівської області Манька П.Г., дослідивши матеріали справи, суд робить такий висновок. По справі встановлено, що: - [PERSON] та [PERSON], з 18 червня 1977 року перебували у зареєстрованому шлюбі, розірвання якого було зареєстровано 18 червня 2002 року у ВРАГС Славутицького МУЮ Київської області (актовий запис № 78); - 18 червня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] був повторно зареєстрований шлюб у ВРАЦС Славутицького МУЮ Київської області (актовий запис № 75), який був розірваний згідно рішення Славутицького міського суду Київської області від 29 березня 2013 року, яке набрало законної сили; - 3 жовтня 1995 р., під час першого шлюбу між сторонами, Неданчицькою сільською радою Ріпкинського району Чернігівської області на ім'я[PERSON], на підставі рішення Неданчицької сільської Ради народних депутатів № 28 від 29 травня 1995 року, було видано Державний акт на право приватної власності на землю ([NUMBER]), який посвідчує належність останньому на праві власності земельної ділянки площею 0,12 га в межах згідно плану, розташованої на території с. Неданчичі Неданчицької сільської ради, переданої для садівництва, який зареєстровано в Книзі записів державний актів на право приватної власності на землю за № 724; - рішенням Славутицького міського суду Київської області від 23 червня 2014 р. визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] садовий будинок з господарськими спорудами та будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS], вартістю 92470 грн., визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину садового будинку з господарськими спорудами та будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS], вартістю 46235 грн., визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину садового будинку з господарськими спорудами та будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS], вартістю 46235 грн.. При цьому, право власності на свою частину будинку позивачка зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Вирішуючи питання про віднесення/не віднесення вказаної земельної ділянки до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, або об'єктів права власності [PERSON], суд робить такий висновок. Відповідно до положень ст.ст. 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10 і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації особою спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Відповідно до статті 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Виходячи з правового аналізу даних норм, враховуючи останню, за часом, правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 9 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15, ЯКА Є ОБОВ'ЯЗКОВОЮ ДЛЯ СУДІВ, В СИЛУ СТ. 360-7 ЦПК УКРАЇНИ, зважаючи на те, що [PERSON] приватизував спірну земельну ділянку 3 жовтня 1995 р., під час першого шлюбу з [PERSON], те, що на вказані правовідносини поширюються положення КпШС України та ЗК 1992 року, беручи до уваги те, що на вказаній земельній ділянці, як зазначено вище, знаходиться частка садового будинку, з господарськими спорудами та будівлями, яка належить позивачці, на підставі зазначеного вище рішення Славутицького міського суду Київської області, суд вважає, що вказана земельна ділянка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому є підстави для визнання за позивачкою та відповідачем права власності по ? частині спірної земельної ділянки, у зв'язку з переходом до них, згідно рішенням Славутицького міського суду Київської області від 23 червня 2014 р. по ? частини садового будинку, з господарськими спорудами та будівлями, який на ній знаходиться. Враховуючи відсутність в матеріалах справи [PERSON] з Державного земельного кадастру на дану земельну ділянку, який містить дані про присвоєння даній земельній ділянці кадастрового номеру [NUMBER] враховуючи відсутність в Державному акті на право приватної власності на землю ([NUMBER]) даних про розташування спірної земельної ділянки в [ADDRESS], суд вважає за необхідне задовольнивши позов частково, сформулювати резолютивну частину рішення суду таким чином: «Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,12 га в межах згідно з планом, розташованої на території с.Неданчичі Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, з цільовим призначенням для садівництва, посвідченого Державним актом на право приватної власності на землю ([NUMBER]), виданим 3 жовтня 1995 року Неданчицькою сільською радою Ріпкинського району Чернігівської області та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 724. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,12 га в межах згідно з планом, розташованої на території с.Неданчичі Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, з цільовим призначенням для садівництва, посвідченого Державним актом на право приватної власності на землю ([NUMBER]), виданим 3 жовтня 1995 року Неданчицькою сільською радою Ріпкинського району Чернігівської області та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 724». Посилання представника відповідача на п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду №7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно якого ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України застосовуються тільки у разі виділу конкретної частини будинку, будівлі споруди, є безпідставними, так як вже зазначалось вище до даних відносин застосовується ст. 30 ЗК України 1992 року, яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, а не ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. З аналогічних підстав, суд на приймає до уваги правовий висновок Верховного Суду України у справі про поділ земельної ділянки № 6-2цс15 (постанова від 11.02.2015 р.), тим більше, що справа стосувалась земельної ділянки набутої не в порядку приватизації, а в порядку спадкування. Заперечення представника відповідача, з посиланням на те, що рішенням Славутицького міського суду Київської області від 23 червня 2014 р. вже вирішувалось питання про визнання права власності на спірну земельну ділянку і [PERSON] в зустрічному позові було відмовлено є безпідставним, так як ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 29.11.2016 р. була скасована ухвала Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14.09.2016 р. про закриття провадження по даній справі і ним встановлено, що предмет і підстави двох позовів є різними. Посилання представника відповідача на те, що рішення Славутицького міського суду Київської області від 23 червня 2014 р. має преюдиційне значення для даного спору є безпідставним, так як в ньому судом зроблений правовий висновок про застосування норм матеріального права (про те, що ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України не може застосовуватись до розглядуваного ним випадку). При цьому, в рішенні суду відсутній висновок про віднесення вказаної земельної ділянки до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, або до приватної власності [PERSON], тобто не встановлювались обставини, тобто юридичні факти, які мали значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які брали участь у справі, виникав спір. В той же час, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про припинення права власності на земельну ділянку слід відмовити, виходячи з того, що в даному випадку відсутні передбачені ст.ст. 140, 143 ЗК України правові підстави для припинення права власності на земельну ділянку в судовому порядку та з огляду на те, що в задоволений вище спосіб повністю поновлюються права позивачки. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь позивачки пропорційно задоволеним вимогам. Підстави для стягнення з позивачки на користь відповідача витрат на правову допомогу відсутні, з огляду на те, що в позові не було відмовлено.

Outcome: partial