Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], по якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати договір дарування від 19.06.2001 р. р. № 2645, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованим Кіровоградським ОБТІ 13.02.2002 р. р. 29 р. 1827 недійсним, удаваним в частині дарування з моменту його посвідчення. Визнати угоду договором купівлі-продажу буд. №51 по вул. ІІ П»ятирічки у м. Кіровограді, посвідчений 19.06.2001 р. та визнати спільною сумісною власністю подружжя будинку №51 по вул. ІІ П»ятирічки у м. Кіровограді. Визнати за позивачем право власності на ? частину будинку №51 по вул. ІІ П»ятирічки у м. Кіровограді за угодою від 19.06.2001 року як спільного майна подружжя. Судові витрати стягнути з відповідача [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 09.12.1994 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який помер 10.12.2013 року. Після його смерті відкрилась спадщина за його постійним місцем проживання [INFO]ятирічки у м. Кіровограді. Спадкоємцями першої черги за законом є позивач, мати спадкодавця [PERSON] та донька від першого шлюбу [PERSON], які прийняли спадщину шляхом подання заяв протягом шести місяців до приватного нотаріуса [PERSON] В ході прийняття спадщини позивачу стало відомо про наявність договору дарування на спірний будинок №51 по вул. ІІ П»ятирічки у м. Кіровограді, який було придбано за спільні кошти під час шлюбу за договором купівлі-продажу. Зазначає, що будинок придбавався за спільні кошти у розмірі 5 500 дол. США. Оформленням договору займався чоловік, проте кошти передавались продавцю позивачем з [PERSON], тому ? частина належить їй як дружині. Договір дарування посвідчувався 19.06.2001 р. р. 2645 між [PERSON] та [PERSON] приватним нотаріусом Кіровоградського округу [PERSON], зареєстрований в ОБТІ 13.02.2002 р №99-р 18127. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2015 року до участі у справі було залучено приватного нотаріуса міського нотаріального округу [PERSON] В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказали, що договір дарування від 19.06.2001 року повністю відповідає вимогам законодавства. Жодних підстав визнавати даний договір недійсним немає, позивачем не надано доказів, які вказують на удаваність правочину. Крім того, просили суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності, так як з дати укладення договору 19.06.2001 року позивач могла і повинна була дізнатись, що укладено саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, вказала, що подружжю [PERSON] та [PERSON] не дарувала належний їй будинок, не передавала у безоплатне користування, насправді здійснювалася купівля-продаж. При оформленні договору у нотаріуса з метою уникнути витрат було складено договір дарування із зазначенням мінімальної ціни. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позовні вимоги визнала у повному обсязі, підтвердила, що спірний житловий будинок придбавався подружжям за їх спільні кошти. Третя особа приватний нотаріус міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з»явилася, повідомлена судом про час та місце розгляду справи належним чином, надала до суду заперечення, якими просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вказавши, що як нотаріус виконала всі необхідні процесуальні дії при посвідченні зазначеного договору. Дарування майна іншим особам є виключним правом власника майна, головне, щоб сторонами правочину були дієздатні особи. Свідок [PERSON], донька відповідача [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що будинок 51 в місті Кіровограді по вулиці 2-ї П»ятирічки купувався для її брата, [PERSON] та його дружини [PERSON]. Люди терміново продавали будинок. Будинок купили за 5000 доларів США. Гроші [PERSON] передавала позивач. Після смерті брата виявилось, що був укладений договір дарування. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача [PERSON] та її представника, покази свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 09 грудня 1994 року Кіровським райвідділом реєстрації актів громадянського стану м. Кіровограда, актовий запис №1265, було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] /а.с. 11/. 19 червня 2001 року приватним нотаріусом міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 2645 було посвідчено договір дарування будинку, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в місті Кіровограді по вулиці 2-ї П»ятирічки, під номером 51. Житловий будинок шлаков., обл. цеглою, загальною жилою площею 54,7 кв.м., розташований на земельній ділянці розміром 346,3 кв.м., має такі господарські та надвірні будівлі та споруди: літня кухня Б, погріб А, вод. колонка +, огорожа №№, замощення №. Дар сторони оцінили в сумі 23 690 грн. /а.с. 72/. Вказаний житловий будинок належав дарувателю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] 10.11.99 року за реєстром № 3240 та зареєстрованого в Кіровоградському бюро техінвентаризації 31.05.2000 року під № 18127/99. Чоловік дарувателя [PERSON] надав свою згоду на дарування ж/будинку по вул. 2-ї П»ятирічки, 51, що в м. Кіровограді, придбаного ними в період зареєстрованого шлюбу /а.с. 73/. 10 грудня 2013 року [PERSON] помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії І-ОЛ №181312, виданого Міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції 11.12.2013 року /а.с. 12/. За інформацією, наданою 19.06.2015 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] за вих. №140/02-14, після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини звернулись: 23.12.2013 року донька спадкодавця [PERSON], 26.03.2014 року дружина спадкодавця [PERSON], 26.03.2014 року мати спадкодавця [PERSON] /а.с. 116/. Постановою №112/02-31 від 22 липня 2014 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку за адресою: м. Кіровоград, вул. 2-ї П»ятирічки, 51 після смерті батька [PERSON], померлого 10 грудня 2013 року у зв»язку з відсутністю правовстановлюючого документу /а.с. 34/. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 квітня 2015 року у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON], приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] про зобов»язання вчинити дії було відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 05.06.2015 року /а.с. 172-173/. За приписами ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень цього кодексу, норм розділу VII Прикінцевих положень СК України правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення). Згідно зі ст. 243 ЦК України 1963 року, яка діяла на час укладення договору дарування, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до статті 58 ЦК України 1963 року, яка діяла на час укладення договору дарування, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. У відповідності до роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року №3, яка була чинна під час укладення спірної угоди, встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. Такі ж роз»яснення містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, згідно з якими за удаваним правочином (ст. 235 ЦК, яка є аналогічною ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР 1963 року) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Отже, для визнання договору дарування удаваним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, приховуючи, що між ними укладено договір купівлі-продажу, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Згідно статті 224 ЦК України 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. В матеріалах справи наявна копія розписки від 19.06.2001 року, якою [PERSON] підтвердила, що вона отримала 5 500 дол. США від [PERSON] та [PERSON] за продаж їм будинку № 51 по вул. ІІ П»ятирічки в місті Кіровограді, перед підписанням та укладенням угоди /а.с. 125/. Як вбачається з матеріалів справи, доводи позивача про попередню домовленість між її чоловіком та [PERSON] про укладення договору купівлі-продажу будинку, а не договору дарування, підтверджуються поясненнями самої відповідачки [PERSON]. За відчуження будинку їй було передано кошти у сумі 5 500 дол. США, про що свідчить копія розписки. Таким чином суд вважає доведеним той факт, що укладаючи договір дарування від 19.06.2001 року [PERSON] та [PERSON] діяли свідомо для досягнення особистої користі і їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків, ніж передбачені договором дарування, а саме: [PERSON] отримала кошти за будинок в сумі 5 500 дол. США, а [PERSON] намагався зменшити сплату за оформлення договору. Договір дарування - це безоплатний договір, направлений безпосередньо на збільшення майна обдарованого і, відповідно, зменшення майна дарувальника. Договір, який встановлює обовязок обдарованого здійснити на користь дарителя будь-які дії майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 КпШС України в редакції, яка діяла на момент укладення правочину, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Враховуючи наведені положення норм матеріального права, фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що договір дарування, укладений 19.06.2001 року між [PERSON] та [PERSON] мав удаваний характер, оскільки не був безоплатним, фактично сторони вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу, а саме: одна сторона передала у власність будинок, а інша прийняла його і сплатила визначену за неї сторонами правочину грошову суму. Щодо заяви відповідача [PERSON] щодо застосування строку позовної давності. За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 76 ЦК України 1963 року, що відповідає і вимогам ч. 1 ст. 261 чинного ЦК України, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідач не надала суду будь-яких доказів того, що про укладення договору дарування квартири позивачка знала раніше. [PERSON] помер 10.12.2013 року, із заявою про прийняття спадщини позивач звернулась 26.03.2014 року. Тому суд вважає, що саме з цього часу починається порушення законних прав позивача на спірний будинок, а тому позовна давність розпочинається з цього часу. З позовом до суду [PERSON] звернулась 03 грудня 2014 року, тобто в межах строку позовної давності, передбаченого ч. 2 ст. 72 СК України та ст. 76 ЦК України 1963 року, статей 257, 261 чинного ЦК України. Проте, суд вважає за доцільне у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на ? частину будинку №51 по вул. ІІ П»ятирічки у м. Кіровограді за угодою від 19.06.2001 року як спільного майна подружжя відмовити оскільки вимога заявлена передчасно. Як вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, у будинку №51 по вулиці ІІ П»ятирічки проводилось перепланування та самочинне будівництво не введене в експлуатацію /а.с. 14-16/. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження оформлення в установленому законом порядку переобладнання будинку та прибудов до нього. За вказаного, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial