Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом державної казначейської служби України, прокуратури м.Чернігова про стягнення з державного бюджету України, зобов'язавши державну казначейську службу України відшкодувати за рахунок державного бюджету України, у тому числі при відсутності коштів на спеціальних рахунках, за рахунок резервного фонду державного бюджету України: заробіток та інші грошові доходи в розмірі 116 110,43 грн, які вона втратила внаслідок незаконних дій; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати в розмірі 3 112,60 грн; кошти, сплачені за надання правової допомоги, в розмірі 58 500 грн; зобов'язання прокуратуру м. Чернігова повернути сережки, вилучені органами досудового розслідування . Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.04.2003 року була визнана винною у скоєні злочинів, передбачених ч.1 ст 115 та ч.1 ст 185 КК України. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 11.09.2003 року, ухвалою Верховного Суду України від 15.03.2005 року вказаний вирок залишено без змін. Однак, рішенням Європейського Суду від 15.11.2012 року визнано порушення її прав на справедливий розгляд справи судами всіх інстанцій. Таким чином, ухвалою вищого спеціалізованого суду України від 12.11.2013 року вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.04.2003 року, ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 11.09.2003 року та ухвала Верховного Суду України від 15.03.2005 року скасовані та справу направлено на нове розслідування. Постановою прокурора від 01.03.2014 року кримінальне провадження щодо позивача [PERSON] за ст. 94, ч.3 ст 140 КК України (в редакції 1960 року) закрите у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення її винуватості. Вказує, що вона під слідством знаходилась з 03.11.2001 року по 01.03.2014 року, тобто 12 років 3 місяці 25 днів, з них 8 років 7 місяців 5 днів (в період з 03.11.2001 року по 08.06.2010 року) незаконно була позбавлена волі за злочин, якого не скоювала, чим їй завдано матеріальної шкоди. Зазначає, що 31 березня 2014 року зверталась до прокуратури м.Чернігова із заявою про відшкодування матеріальної шкоди, однак їй було відмовлено. Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 26.06.2014 року, за клопотанням представника позивача, проведено заміну неналежного відповідача - прокуратуру м. Чернігова на належного відповідача - прокуратуру Чернігівської області. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. У зв'язку з тим, що [PERSON] були сплачені кошти за правову допомогу в розмірі 5 000 грн і були отримані за рішенням Європейського суду, то на стягненні витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн не наполягали. Представник прокуратури Чернігівської області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав відповідно до письмових заперечень, які долучено до матеріалів справи (а.с.35-40), просив відмовити у задоволенні позову повністю. Представник відповідача - державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд визнав можливим справу розглянути у відсутності представника відповідача, на підставі наявних у матеріалах справи даних та доказів. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог та на підставі наявних доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Встановлено, що вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.04.2003 року [PERSON] визнана винною у скоєні злочинів, передбачених ч.1 ст 115 та ч.1 ст 185 КК України та їй призначено покарання остаточно за сукупністю злочинів у вигляді 10 років позбавлення волі (а.с.9-21 наглядового провадження №178-14). Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 11.09.2003 року (а.с.22-30 наглядового провадження №178-14), ухвалою Верховного Суду України від 15.03.2005 року (а.с.31-33 наглядового провадження №178-14) вказаний вирок залишено без змін. Рішенням Європейського Суду з прав людини від 15 листопада 2012 року, яке стало остаточним з 16 лютого 2013 року, визнано порушення Україною прав [PERSON] на справедливий розгляд її справи судами всіх інстанцій про встановлення обґрунтованості висунутого проти неї кримінального обвинувачення та права на захист від обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, гарантованих пунктом 1 та підпунктом «с» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (а.с.34-49 наглядового провадження №178-14). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.11.2013 року вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.04.2003 року, ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 11.09.2003 року та ухвала Верховного Суду України від 15.03.2005 року щодо [PERSON] скасовані, а справу направлено на нове розслідування (а.с.52-57 наглядового провадження №178-14). Постановою першого заступника прокурора м. Чернігова від 01.03.2014 року кримінальне провадження відносно позивача за фактом умисного вбивства за ст. 94, ч. 3 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) закрите у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення її винуватості у суді (а.с.119-125 наглядового провадження №178-14). Після умовно-дострокового звільнення 08.06.2010 року [PERSON] знаходилася під слідством в якості обвинуваченої до 01.03.2014 року. Вказані обставини не оспорювалися учасниками процесу під час судового розгляду. Таким чином, під слідством [PERSON] знаходилася з 03.11.2001 року по 01.03.2014 року - 12 років 3 місяців 25 днів, в т.ч. під вартою з 03.11.2001 року по 08.06.2010 року - 8 років 7 місяців 5 днів (а.с.137 наглядового провадження №178-14). Відповідно до ч. 4 ст. 62 Конституції України, у разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням. За вимогами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також чч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода в порядку, передбаченому цими нормами, може бути відшкодована лише внаслідок обставин, визначених ст. 1 цього Закону, а право на її відшкодування виникає у випадках, зазначених у ст. 2 Закону. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. За правилами п. 2 ч. 1 ст. 2 згаданого Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Згідно із п.п. 1,2,3, 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у випадках, передбачених ст. 1 цього Закону, громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, майно конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт, штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином суми, сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги. Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що позивач [PERSON] до звернення в суд з позовом зверталася із відповідною заявою про відшкодування шкоди до прокуратури м.Чернігова (а.с.135-136 наглядового провадження №178-14), як це передбачено правилами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Однак, позивачу відмовлено у вирішенні питання про відшкодування завданої матеріальної шкоди та роз'яснено право на звернення до суду за захистом порушених прав (а.с.7 зв.). За таких обставин, суд зобов'язаний вирішити питання про відшкодування шкоди позивачу. Суд, з урахуванням встановлених обставин, характеру правовідносин, правових норм, які підлягають застосуванню, вважає, що вимоги [PERSON] щодо стягнення втраченого заробітку, стягнень за виконавчим листом, юридичної допомоги є обґрунтованими, однак їх розмір є завищеним, у зв'язку з чим підлягає коригуванню. Так, на момент затримання позивач працювала інженером по зв'язку першої категорії Центру технічної експлуатації місцевого телефонного зв'язку ЧД ВАТ «Укртелеком» (а.с. 51-52). Наказом №89-к від 21.04.2004 року [PERSON] звільнено з посади у зв'язку з набранням вироком законної сили (а.с.200 наглядового провадження №178-14). Суд погоджується із розрахунком середнього заробітку позивача - 347 грн. 66 коп. (4 171,88/12= 347,66), визначеного згідно довідки ЧФ ПАТ «Укртелеком» № 113 від 21.03.2014 року (а.с.139 наглядового провадження №178-14). Суд вбачає правильним розрахунок позивача суми відшкодування середньомісячного заробітку (грошових доходів) (а.с.140 наглядового провадження №178-14), які втрачені внаслідок незаконного перебування під вартою в період з 03.11.2001 року по 08.06.2010 року (8 років 7 місяців 5 днів), в межах заявлених вимог, оскільки шляхом множення середнього заробітку позивача (347 грн. 66 коп.) на весь строк перебування під вартою (103 місяці 5 днів) сума відшкодування заробітку втраченого внаслідок незаконних дій становить 35 872 грн. 49 коп. Відповідно до п.9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» обчислення середньомісячного заробітку провадиться з дотриманням передбаченого законодавством коригування втраченого громадянином заробітку. Суд погоджується також і з розрахунком коригування втраченого позивачем [PERSON] заробітку, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації на виконання цього Закону, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 , що становить 35 415 грн. 26 коп. за період з 03.11.2001 року по 08.06.2010 року (а.с.140 наглядового провадження №178-14). Всього сума втраченого заробітку за період строку перебування під вартою (8 років 7 місяців 5 днів), з урахуванням компенсації втрати, що підлягає стягненню на користь позивача становить 71 287 грн. 75 коп. Суд відмовляє позивачу у стягненні втраченого заробітку в сумі 22 468 грн 87 коп та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 22 353 грн 81 коп, що загалом становить 44 822 грн 68 коп, оскільки позивач працювала у ПрАТ «Центр експлуатації - зв'язок» за строковими угодами, остання строкова угода укладена 01.10.2001 року, роботи по якій виконані, що підтверджується актом здачі приймання-робіт від 31.10.2001 року (а.с.155-157 наглядового провадження №178-14), доказів про укладання після 31.10.2001 року трудової угоди між [PERSON] та ПрАТ «Центр експлуатації - зв'язок» суду не надано. Слід зазначити, що пунктом 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що крім відшкодування заробітку та інших грошових доходів, громадянинові згідно з п. 3 ст. 3 Закону підлягають поверненню суми штрафу, стягнуті на виконання вироку суду як міри покарання, судові витрати та інші витрати. До інших витрат відносяться суми, стягнуті з громадянина на виконання вироку в частині задоволеного цивільного позову, суми, внесені ним на відшкодування матеріальної шкоди добровільно або за вимогою адміністрації, а також суми, витрачені на оплату проїзду за викликами органів розслідування і суду та найом жилого приміщення. Відповідно довідки Качанівської виправної колонії від 06.08.2014 року (а.с.50), за час відбування покарання згідно виконавчого листа №1-58/03 з [PERSON] на користь [PERSON] утримано 1 096,59 грн, які необхідно стягнути з Державного бюджету України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. В решті вимог в цій частині слід відмовити, оскільки судові витрати за виковчими документами не стягнуті. Відповідно до п.4 ст. 3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» на користь позивача слід стягнути витрати у зв'язку з наданням їй юридичної допомоги розмірі 18 500 грн., оскільки такі витрати підтверджуються відповідними квитанціями про сплату (а.с.49 даної справи та а.с.147-150 наглядового провадження №178-14) та угодами про надання правової допомоги від 09.11.2010 року та від 05.03.2013 року (а.с.67 даної справи, а.с.151 наглядового провадження №178-14). В решті вимог щодо відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 33 000 грн позивачу слід відмовити, оскільки такі витрати не доведені належними та допустимими доказами, зокрема позивачем надані копії прибуткових касових ордерів від 29.06.2010 року, від 15.07.2010 року, від 18-19.07.2010 року (а.с.5-6), однак не надано квитанцій до вказаних ордерів та укладених між [PERSON] та [PERSON] договорів про надання юридичної допомоги. На стягненні витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн, які були сплачені [PERSON] (а.с.145-146 наглядового провадження №178-14) позивач не наполягала, оскільки вказані кошти відшкодовані за рішенням Європейського Суду з прав людини від 15 листопада 2012 року. Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо зобов'язання прокуратуру повернути сережки, вилучені органами досудового розслідування, оскільки постановою Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.07.2005 року (а.с.58) звернуто стягнення на сережки, для забезпечення виконання вироку в частині відшкодування потерпілому матеріальної та моральної шкоди, а вимог щодо стягнення вартості вилучених сережок позивач не заявляла. За вищезазначених обставин, позов [PERSON] слід задовольнити частково, з державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державного казначейства України на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода в розмірі 90 884 грн. 34 коп, в решті вимоги задоволенню не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: partial