Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зняти його з реєстрації. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона має житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідач є її колишнім чоловіком та зареєстрований за вищевказаною адресою. З 2000 року [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації, не сплачує кошти за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та присадибної земельної ділянки, не приймає участі у спільному побуті та на даний час не є членом сім'ї позивача. [PERSON] самостійно сплачує комунальні платежі, утримує будинок в належному стані, здійснює необхідний поточний ремонт житла. З цих підстав позивач звернулась до суду та просить позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, підтвердила обставини викладені в позовній заяві та просила позов задовольнити. Також не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача та прийняти по справі заочне рішення (а.с.45). Відповідач [PERSON] двічі в судові засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Судові повістки направлені 13 грудня 2017 року та 27 грудня 2017 року за місцем реєстрації відповідача, проте не одержані ним. Факт належного повідомлення про день, час та місце слухання справи підтверджується судовим оголошенням в газеті «Слобідський край» випуск № 1 від 4 січня 2018 року про виклик відповідача в судове засідання (а.с.57-58). Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково за таких обставин. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції). Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідно даних домової книги для прописки громадян, проживаючих в [ADDRESS] за вказаною адресою зареєстровані [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с.29-31). Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 18 жовтня 2004 року, що підтверджено рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області (а.с.09). Після розірвання шлюбу позивач продовжила проживати в вказаному житловому будинку в якому зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Великобурлуцької селищної ради Харківської області (а.с.10). Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 08 серпня 2014 року за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину спільного з [PERSON] майна подружжя, а саме: житлового будинку з тамбуром площею 90,0 кв. м., літню кухню, погріб, туалет, які розташовані за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,12 га - із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-19). Крім того, рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 29 серпня 2016 року за позивачем визнано право приватної власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, яка належала бувшому чоловікові [PERSON], розташованого за адресою: [ADDRESS] та складається з «літ. «А-1» житлового будинку з тамбуром, площею 90,0 кв.м.», «літ. «Б» літньої кухні, літ. «П» погреба, літ. «Т» туалету, а також визнано за [PERSON] право приватної власності за набувальною давністю на 1/2 частку земельної ділянки, яка належала бувшому чоловікові [PERSON], площею 0,12 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS] (а.с.26-28). Отже, позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований по [ADDRESS], що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 99596598 від 06 жовтня 2017 року та індексний номер витягу 99655061 від 09 жовтня 2017 року (а.с.12,13). Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що позивач і відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, однак 18 жовтня 2004 року їх шлюб було розірвано, що підтверджено рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 18.10.2004 р (справа № 2-357/2004 р.), тобто з цього часу сторони припинили сімейні стосунки. Відповідно до ст.191 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла, або законом, а згідно ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до актів обстеження будинку від 25 серпня 2009 року, 19 травня 2014 року, 09 лютого 2016 року, 10 листопада 2017 року, при обстеженні будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, але фактично не проживає з 2000 року (а.с.35-38). Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили вищевказані обставини, суду пояснили, що у вищевказаному будинку відповідач не проживає більше десяти років, постійно в даному житловому будинку проживає позивач [PERSON], яка утримує житлове приміщення та прибудинкову територію. Судом встановлено і це об'єктивно підтверджено матеріалами цивільної справи, що відповідач понад 10 років не проживає в спірному будинку, його особистих речей в житловому приміщенні немає, участі в оплаті комунальних послуг за будинок відповідач не приймає, що свідчить про втрату ним інтересу до спірного будинку, як до свого постійного місця проживання, тому відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Щодо позовних вимог про зняття [PERSON] з реєстрації за вказаною адресою, то відповідно до п.3.1. «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», затвердженого Наказом МВС № 1077 від 22.11.2012, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до п.1.3. зняття з реєстрації місця проживання здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення у день подання особою документів, а тому вимога про зобов'язання зняття відповідачів з реєстрації задоволенню не підлягає, оскільки поглинається при задоволенні позову по суті основної вимоги. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст.141 ЦПК України. Так, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: partial