Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, мотивуючи позов тим, що після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO], відкрилась спадщина на належне йому майно, в том у числі на земельну ділянку. За життя спадкодавець склав заповіт, згідно якого заповідав [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] від 27.08.2004 року. Наразі даний заповіт не змінений і не скасований. Звернувшись в установлений законом строк до Черкаської райдержнотконтори з заявою про прийняття спадщини, позивач отримала відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, оскільки під час складання заповіту була допущена помилка і фактично у спадкоємця виникає право на документ у виді державного акту про право власності на земельну ділянку, а не право власності безпосереднього на землю. Позивач вважає, що спадкодавець за життя не приховував свого бажання передати їй у спадок земельну ділянку, проте через некоректне складання заповіту, вона наразі позбавлена права отримати спадкове майно, у зв'язку з чим була змушена звернутись до суду з відповідним позовом. В судове засідання позивач не з'явилась, проте через канцелярію суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі і підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, проте подав через канцелярію суду письмову заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Дослідивши наявні матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Згідно свідоцтва про народження, позивач є дочкою [PERSON], який помер [INFO]. У зв'язку з реєстрацією шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 22.11.1975 року, позивачем було змінено прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». 24.11.2011 року [PERSON] було складено заповіт на ім'я [PERSON] та [PERSON], згідно якого спадкодавець заповідав [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку, Серії [NUMBER] від 27.08.2014 року. Наразі даний заповіт не змінений і не скасований, а тому згідно ст. 1223 ЦК України [PERSON] має право на спадкування за заповітом. Згідно вищевказаного державного акту, [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка площею 1,60 га, що розташована на території Вергунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Оскільки під час складання заповіту померлим [PERSON], було некоректно визначено формулювання спадкового майна, зокрема замість права власності на землю - право власності на документ, який підтверджує дане право (державний акт на право власності на земельну ділянку), [PERSON] не може оформити свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] 31.03.2016 року на замовлення позивача «Земельним бюро «Хрещатик» була проведена грошова оцінка земельної ділянки, що розташована в с. Вергуни Черкаського району, площею 16000 кв.м., та надано витяг із звіту, згідно якого вартість земельної ділянки складає 24000 грн. Відповідно до даних Черкаської районної державної нотаріальної контори встановлено, що після смерті [PERSON], померлого [INFO], заведено спадкову справу № 122/2016 на підставі заяв про прийняття спадщини, поданих [PERSON] та [PERSON] Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом та згідно до положень ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як вбачається з матеріалів справи, під час складання заповіту було допущено некоректне формулювання щодо назви спадкового майна. Фактично до майна, яке [PERSON] заповів позивачу відноситься земельна ділянка площею 1,60 га, що розташована на території Вергунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER] від 27.08.2014 року. Державний акт про право власності на земельну ділянку є документом, який посвідчує таке право (ст. 126 Земельного Кодексу України). Згідно правової позиції, що викладена в постанові Верховного Суду України від 04.06.2016 року по справі № 6 - 46 цс 14 - відповідно до статі 126 (в редакції чинній до 05.03.2009 року), статей 152, 155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. Отже державний акт на право власності на земельну ділянку підтверджує наявність у особи права власності на землю. На підставі вище викладених обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є доведеними, підтверджені належними доказами, ґрунтуються на законі, а тому підлягають до задоволення.

Outcome: approved