Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначила, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 19.12.2015 року, від шлюбу мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] , однак, сім`я фактично розпалася. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Син [PERSON] проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. Просить шлюб розірвати та стягнути аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання 05.03.2020 року сторони не з`явились. Від представника позивача надійшла заява, в якій останній підтримує позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Від вимоги про стягнення витрат пов`язаних з наданням правової допомоги в розмірі 3 000, 00 грн. відмовився. Від відповідача надійшла заява в якій останній просить суд проводити судове засідання без його участі, позов визнає, з врахуванням відмови представника від вимоги про стягнення витрат пов`язаних з наданням правової допомоги в розмірі 3 000, 00 грн. У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, доходить до наступного висновку. Факт перебування сторін у шлюбі підтверджено свідоцтвом про шлюб, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві від 19.12.2015 року, серія [NUMBER] , актовий запис № 1777 (а.с. 10). Статтею 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Згідно статей 105, 110 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позивач скористалась вищевказаним правом та звернулась до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей (стаття 109 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберегти шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає. Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно з частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Від шлюбу сторони по справі мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва 21.04.2016 року, серії [NUMBER] , актовий запис № 1071 (а.с. 11). Дитина мешкає з позивачем та знаходяться на її матеріальному утриманні. Позивачем зазначено у позовній заяві про те, що відповідач у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, частково приймає участь у вихованні сина. Відповідач [PERSON] працює на посаді педагог-організатор на підприємстві підлітковий клуб «Спорт для всіх» та має офіційний дохід, а саме за період з липня 2018 року по червень 2019 року 19 558, 54 грн. (а.с. 21). З долученої до матеріалів справи розписки від 27.08.2019 року складеної [PERSON] вбачається, що відповідач періодично надав грошові кошти матері дитини для утримання сина [PERSON] (а.с. 39). Суд наголошує на тій обставині, що обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей належить до конституційних обов`язків і передбачений частиною 2 статті 51 Конституції України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до статей 180, 182 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до частини 1 статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Позивач просить суд стягнути на її користь на утримання неповнолітнього сина аліменти в розмірі 1/4 частини від заробітку відповідача. Судом встановлено, що відповідач є працездатним за віком та станом здоров`я, на користь інших осіб аліментів не сплачує. Доказів на спростування цих висновків суду не надано. Виходячи з інтересів неповнолітнього [PERSON] [INFO] , з метою його матеріального утримання, враховуючи, що відповідач позов визнав, необхідно прийняти рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, на користь особи з якою проживає дитина, - на користь матері, позивача по справі. Згідно з частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України, частиною 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до штампу вхідної кореспонденції позовну заяву [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів пред`явлено 08.07.2019 року (а.с. 1). Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини аліментів, у розмірі 1/4 частини з всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви - 08.07.2019 року та до досягнення дитиною повноліття. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує приписи статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved