Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати протиправними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» та Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бакумової Алли Валентинівни про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ КБ «ПриватБанк» й скасувати рішення державного реєстратора - Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бакумової Алли Валентинівни від 21.09.2016 року, індексний № 31499380, про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ КБ «ПриватБанк». В обґрунтування вимог, зазначила, що 12.07.2007 між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір, у забезпечення виконання, якого в іпотеку позичальником передано вищезазначену квартиру, яка належала йому на праві спільної сумісної власності. [INFO] [PERSON] - помер. 19.09.2016 ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєстрував за собою право власності на квартиру на підставі договору іпотеки. Позивач вважає проведення зазначеної реєстрації права власності незаконною, оскільки її проведено всупереч ст. 1282 ЦК України, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», п. 61 Постанови КМУ від 25.12.2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, надав до суду відзив в якому проти позову заперечував, вважає проведення реєстрації такою, що здійснено у відповідності з вимогами законодавства. Відповідач - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бакумова А.В. в судове засідання не з'явилася, надала відзив в якому проти позову заперечувала, справу просить розглядати за її відсутності. Суд вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 12.07.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № НАА0GK01270058, у відповідності до якого банк надав останньому кредитні кошти в розмірі 61959,60 дол. США, на строк з 12 липня 2007 року по 09 липня 2027 року включно. У забезпечення виконання кредитного договору між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено договір іпотеки р.№ 1-2041, за умовами якого [PERSON] надав банку нерухоме майно, а саме квартиру № [ADDRESS], загальною площею 87,8 кв.м., який посвідчено Приватним нотаріусом ХМНО Глуховцевою Н.В. Квартира належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12.07.2007 Приватним нотаріусом ХМНО Глуховцевою Н.В. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15244412 від 16.07.2007 року, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації (а.с. 13-14). У відповідності до пункту 27 вищевказаного договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель має право, у зв'язку з порушенням вимог кредитного договору звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER], копія якого є в матеріалах справи [INFO] [PERSON] - помер (а.с. 16). Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується приватним нотаріуса ХМНО Бакумовою А.В., 10.08.2015 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ім'я [PERSON] надіслано лист про порушення умов Кредитного договору та задоволення вимог шляхом набуття права власності на нерухоме майно, а саме квартиру та зауважено, що після спливу тридцятиденного строку з дня отримання даного повідомлення за іпотекодержателем буде зареєстроване право власності на вказане нерухоме майно. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, 16.10.2015 вказане повідомлення по закінченню строку зберігання було повернуто ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 46-47). 19.09.2016 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) до приватного нотаріуса ХМНО Бакумової Алли Валентинівни. Згідно п. 2 ч.1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державним реєстратором в тому числі є нотаріус. У відповідності до пункту 40 Постанови КМУ від 25.12.2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком. Так, відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У відповідності до пункту 61 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Як вбачається з наведеної норми права документом на підставі якого провадиться реєстрація права власності повинен підтверджувати саме факт отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги, а не лише факт спрямування її на адресу іпотекодавця та боржника. Разом з цим, реєстрацію права власності проведено в порушення вимог, передбачених пунктом 61 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме за відсутності документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя. У відповідності до пункту 3 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо поданні документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. У Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 96872649 від 11.09.2017 міститься інформація, що на все нерухоме майно, яке належить [PERSON] 11.06.2015 накладено арешт Московським ВДВС ХМУЮ, номер запису про обтяження: 9992254 та 06.10.2015 накладено арешт Московським ВДВС ХМУЮ, номер запису про обтяження: 11486715. З цього ж витягу вбачається й що зазначені арешти були чинними й станом на 19.09.2016 року (а.с.20-23). У відповідності до пункту 12 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов'язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до законодавства. Державний реєстратор у разі наявності у нього паперових носіїв інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації) використовує також відомості, які містяться на відповідних носіях інформації. У частині 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема наявність обтяжень прав на нерухоме майно. У пункті 5 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначається, що обтяження це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. У відповідності до ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. У державній реєстрації прав та їх обтяжень відмовляється, якщо наявне зареєстроване обтяження речових прав на нерухоме майно. Зокрема, Верховний суд України в Постанові від 11.11.2014 у справі № 21-357а14, Постанові від 19.05.2015 у справі № 21-121а15, Постанові від 20.10.2015 у справі № 826/6017/13-а, Постанові від 09.02.2016 у справі № 21-5797а15 притримується висновків, що наявність арешту (обтяження) є перешкодою для здійснення реєстраційних дій, доки воно не буде знято. У відповідності до пункту 61 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» яка наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. У відповідності до ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Таким чином, зазначена норма права не передбачає виключень, для проведення реєстрації права власності при наявних обтяженнях (арештах), а стосується виключно заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки та інших речових прав, арешт майна має іншу правову природу. У відповідності до довідки Третьої харківської державної нотаріальної контори від 24.04.2017 № 768/02-14, спадкоємцями, які прийняли спадщину після [PERSON], померлого [INFO], що на день смерті постійно проживав в [ADDRESS], є його дружина [PERSON], [INFO], та його неповнолітні діти - [PERSON] та [PERSON] - вдвох [INFO], які проживають в [ADDRESS] (а.с.19). У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. 16.06.2015 [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину й у них виникло право власності на квартиру - предмет іпотеки. У відповідності до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Як вбачається з матеріалів справи, про смерть [PERSON] банк дізнався 09.03.2016, про що свідчить заява представника ПАТ КБ «Приватбанк» по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення та зняття з реєстрації (а.с. 17). Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від Іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Таким чином, якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов'язань переходять обов'язки іпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки. Отже, аналізуючи вищезазначені цивільно-правові норми, слід дійти висновку про те, що правила статті 1281 ЦК України регулюють порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов'язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. У відповідності до пункту 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. У відповідності до пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя) або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Як було встановлено судом, власник квартири згоди на відчуження квартири не надавав. Отже, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що Банк не мав права звертати стягнення на квартиру, оскільки вона є предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним з метою виконання умов кредитного договору, тобто споживчого кредиту. Окрім того, згідно з ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. У відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до довідки від 24.04.2017 № 768/02-14 Третьої Харківської державної нотаріальної контори від 24.04.2017 № 768/02-14, згідно довідки дільниці № 37 КП «Жилкомсервіс» від 09.10.2015 року вих. № 2286, довідка № 851, на момент смерті [PERSON] в квартирі проживали та були зареєстровані неповнолітні сини - [PERSON], [PERSON] - обоє [INFO] (а.с.15). Вправовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 01.07.2015 по справі № 6-396цс15 зазначено, що відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню.

Outcome: approved