Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову позивачка зазначає, що 09.07.2019 р. відповідачі позичили у неї за розпискою грошові кошти у сумі 39 000,00 грн. та 1 900,00 доларів США. Крім того, 19.08.2019 р. [PERSON] та [PERSON] додатково позичили у позивачки за розпискою грошові кошти в сумі 5 000,00 грн., зобов`язавшись провернути борг за розписками від 09.07.2019 р. та від 19.08.2019 р. у строк до 01.09.2019 р. Однак, у вказаний строк відповідачі не повернули борг за договорами позики, тому [PERSON] змушена звернутись до суду та просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 44 000,00 грн. у рівних частках по 22 000,00 грн. з кожного, а також грошові кошти в сумі 1 900,00 доларів США, що еквівалентно 47 941,37 грн. на день звернення до суду, в рівних частках по 23 970,68 грн. з кожного. 04.10.2019 р. ухвалою суду у справі відкрито спрощене позовне провадження. Представник позивачки адвокат Маньковський В.П. надав суду письмову заяву про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, у разі неявки відповідачів просить ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів та розглянути справу за його відсутності. Відповідачам у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання направлено копію позовної заяви з доданими документами, судові повістки про виклик до суду та копію ухвали про відкриття провадження, якою повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, а також роз`яснено право подати відзив на позовну заяву. Вказану поштову кореспонденцію [PERSON] та [PERSON] отримали особисто та завчасно, про що свідчать їх підписи на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення (а.с. 44,45), однак 25.10.2019 р. у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв не надавали, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 11.11.2019 р. 11.11.2019 р. відповідачі також у судове засідання не з`явились, при цьому судові повістки про виклик до суду на вказану дату отримали особисто, причини неявки суду не повідомили (а.с. 51,52). Враховуючи, що відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи, однак в жодне судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позов не подавали, зі згоди позивача та на підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю, розписка про отримання в борг коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми. Судом встановлено, щоза розписками від 09.07.2019 р. та від 19.08.2019 р. відповідачі отримали від [PERSON] грошові кошти у сумі 5 000,00 грн., 39 000,00 грн. та 1 900,00 доларів США, зобов`язавшись повернути борг у повному обсязі в строк до 01.09.2019 р. На підтвердження вказаних обставин позивачка представила суду оригінали розписок від 09.07.2019 р. та від 19.08.2019 р. (а.с. 12, 13). За статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Отже, наявність у позивачки оригіналів боргових розписок від 09.07.2019 р. та від 19.08.2019 р. підтверджує невиконання відповідачами своїх зобов`язань з повернення позики. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] , [PERSON] боргу у сумі 44 000,00 грн. (39 000,00 грн. +5 000,00 грн.) є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. В той же час, щодо вимог про стягнення з відповідачів грошових коштів у сумі 1 900,00 доларів США, що еквівалентно 47 941,37 грн. на день звернення до суду, по 23 970,68 грн. з кожного, суд зазначає таке. За статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Чинне законодавство не містить заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить закону. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. За змістом договору позики борг вважається повернутим в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). Так, у спірних договорах позики грошове зобов`язання у сумі 1 900,00 доларів США виражене в іноземній валюті, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, сторонами не визначався. Сторонами не узгоджено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку боргу в розмірі 1 900,00 доларів США у гривні за офіційним курсом НБУ на день платежу не вбачається. За таких обставин, слід стягнути з відповідачів на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики у розмірі 1 900,00 доларів США без визначення вказаної суми в грошовому еквіваленті до національної валюти - гривні. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, виклавши відповідну правову позицію у постанові від 16.01.2019 р. у цивільній справі № 373/2054/16-ц. Згідно зі статтею 540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Підсумовуючи все вищевикладене, оскільки спірними договорами позики не встановлено частки зобов`язань кожного з боржників, суд вважає необхідним задовольнити позов частково та стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] в рівних частках заборгованість за договорами позики від 09.07.2019 р. та від 19.08.2019 р. у розмірі 44 000,00 грн. та 1 900,00 доларів США, відповідно по 22 000,00 грн. та 950,00 доларів США з кожного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 919,45 грн., по 459,72 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial