Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про вселення у житлове приміщення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобовязання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням. З урахуванням уточнених позовних вимог позивачка зазначила, що їй на праві приватної власності належить 2/3 частини квартири № 64, розташованої в будинку № 144 по вулиці Маршала Москаленка в м. Покровську Донецької області (1/3 частка на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 грудня 1996 року, виданого комісією по приватизації державного житлового фонду при Ясинуватському відділенні Донецької залізниці та 1/3 частка на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області, зареєстрованого в реєстрі за № 605). Відповідачу [PERSON] належить 1/3 частина квартири № 64, розташованої в будинку № 144 по вулиці Маршала Москаленка в м. Покровську Донецької області на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 грудня 1996 року, виданого комісією по приватизації державного житлового фонду при Ясинуватському відділенні Донецької залізниці. Квартира розташована на 7 поверсі 9-поверхового будинку загальною площею з балконом та лоджією 61,6 кв.м, загальною площею 59,2 кв.м., та складається з 3 кімнат житловою площею 35,2 кв.м, у тому числі 1-а кімната 11,7 кв.м, 2-а кімната 7,8 кв.м, 3-я кімната 15,7 кв.м, кухня площею 7,7 кв.м, вбиральня площею 1,2 кв.м, ванна кімната площею 2,9 кв.м, передпокій площею 11,1 кв.м, збудована шафа площею 1,1 кв.м. Також квартира обладнана балконом площею 0,9 кв.м та лоджією площею 1,5 кв.м. Під час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі восени 2010 року ними було прийнято рішення, що в даній квартирі, що належить їм на праві спільної часткової власності, буде проживати син відповідача [PERSON] зі своєю родиною. З червня 2012 року шлюбні відносин між нею та [PERSON] були припинені, з 27 січня 2015 року шлюб між нею та [PERSON] був розірваний. Після припинення шлюбних відносин між ними склалися неприязне ні стосунки, в тому числі й з приводу спільного володіння та користування спірною квартирою. Відповідачі не визнають її право на проживання та користування спірною квартирою та всіма способами перешкоджають їй в реалізації цього права, а саме відмовляються надавати їй ключі від вхідних дверей квартири. Співвідповідач [PERSON] відкрито користується всією квартирою, використовує її для проживання в ній своєї родини, розміщує в ній свої речі, чим вже унеможливлює користування належною їй власністю. Вона неодноразово пропонувала відповідачам вирішити питання мирним шляхом, саме нею було запропоновано укласти договір купівлі-продажу її частки квартири або щоб вона могла викупити частку відповідача [PERSON], але він не погодився на її умови. Всі її намагання увійти у квартиру та користуватися нею до позитивного результату не призвели, - відповідачі усякими засобами перешкоджають їй в реалізації цієї мети. Відповідачі в квартиру її не пускають, ключів від вхідної квартир не дають, чим порушують її право на володіння, користування та розпорядження її майном. На підставі наведеного позивачка просила вселити її у квартиру [ADDRESS], встановити порядок користування цією квартирою, передав їй у користування кімнату 5 загальною площею 7,8 кв.м, кімнату 6 загальною площею 15,7 кв.м, яка обладнана балконом площею 0,9 кв.м, [PERSON] передати у користування кімнату 2 загальною площею 11,7 кв.м, яка обладнана лоджією площею 1,5 кв.м, залишивши у спільному користуванні кухню площею 7,7 кв.м, вбиральню площею 1,2 кв.м, ванну кімнату площею 2,9 кв.м, передпокій площею 11,1 кв.м, збудовану шафу площею 1,1 кв.м., а також зобовязати відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні виділеними їй кімнатами і підсобними приміщеннями, передав ключі від вхідних дверей спірної квартири. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, пояснивши, що відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає. З її дозволу та дозволу іншого співвласника цієї ж квартири [PERSON] в квартирі зареєстрований та проживає [PERSON], якому вона добровільно передала свій комплект ключів від квартири для користування нею. В жовтні 2016 року вона звернулась до [PERSON] з проханням повернути їй ключі від квартири, оскільки їй не було де мешкати, однак він відмовив у її проханні. Також у передачу їй ключів від квартири їй відмовив також й [PERSON] Відповідач [PERSON] перешкоджає їй користуватися квартирою тим, що зараз там проживає його син [PERSON] разом із своєю родиною. Представник позивачки [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити повністю. Пояснила, що позивачка передала ключі від належної їй квартири своєму колишньому чоловікові [PERSON] для передачі синові [PERSON] На теперішній час відсутність у неї ключів від квартири є єдиною перешкодою для користування квартирою. [PERSON] робила пропозиції відповідачам купити у неї часту квартири, які виявилися безрезультатними. Відповідач [PERSON] позов не визнав частково, надавши суду такі пояснення, що в квартирі [ADDRESS] вже 6 років зареєстрований та проживає його син [PERSON], який був вселений туди за згодою його колишньої дружини [PERSON] [PERSON] за власною волею передала [PERSON] ключі від квартири для користування житлом. Особисто він нічим не перешкоджає позивачці користуватися квартирою, ніколи не чув, щоб при ньому вона просила у сина передати їй ключі від квартири, згоден із запропонованим позивачкою порядком користування квартирою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності за участю його представника [PERSON] Відповідачем [PERSON] надані письмові пояснення, згідно яких він дійсно зареєстрований і проживає в [INFO] за згодою власників цієї квартири разом із дружиною та двома неповнолітніми дітьми. Зазначив, що відносини з [PERSON] у нього завжди були добрі, і вона жодного разу не робила будь-яких дій, щоб вселитися в квартиру, а його виселити з неї. Він жодного разу не отримував від [PERSON] пропозицію про покупку її долі в спірній квартирі. Право власності (володіння) позивачки ним не порушувалось. Він визнає її право власності, а в квартирі проживає лише за правом користування, яке сама ж [PERSON] йому і надала, що само по собі не може бути перешкоджанням для реалізації права власності (а.с.87, 97). Представник відповідачів [PERSON] позовні вимоги визнала частково в частині визначення порядку користування квартирою, при визначенні якого необхідно врахувати інтереси відповідача [PERSON], в іншій частині просила в задоволенні позову відмовити. В заяві від 17 березня 2017 року, надісланої на адресу суду електронною поштою, просила при ухваленні рішення врахувати, що кімната, яку позивачка просить передати у користування [PERSON], значиться площею 11,7 кв.м., але при перерахунку її довжини та ширини її площа склала 11,49 кв.м, а 1/3 частина від житлової площі, тобто доля [PERSON] повинна складати 11,73 кв.м, тобто має місце різниця в бік зменшення. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 1984 року по 13 лютого 2015 року, шлюб було розірвано за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2015 року, що набрало законної сили 13 лютого 2015 року (а.с.13). Позивачка є власницею 2/3 частки квартири [ADDRESS], що належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 грудня 1996 року, виданого Комісією по приватизації державного житлового фонду при Ясинуватському відділенні Донецької залізниці згідно з рішенням від 16 грудня 1996 року № 31 та договору дарування 1/3 частини квартири від 12 травня 1999 року, укладеного між нею та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON]В, зареєстрованого в реєстрі за № 605 (а.с.9, 10). Відповідач [PERSON] є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS], що належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 грудня 1996 року, виданого Комісією по приватизації державного житлового фонду при Ясинуватському відділенні Донецької залізниці згідно з рішенням від 16 грудня 1996 року № 31 (а.с.9). Згідно довідки ОСББ «Маршала [PERSON], 144 м. Покровськ» [PERSON] дійсно зареєстрований і проживає за адресою: [INFO] з серпня 2010 року. Разом з ним за цією ж адресою з серпня 2010 року проживає без реєстрації його сімя; дружина [PERSON], малолітні сини [PERSON], [PERSON] (а.с.50). Свідок [PERSON] показала суду, що раніше в квартирі [ADDRESS] проживала [PERSON] разом із своїм чоловіком [PERSON] Близько 5-6 років тому [PERSON] переїхала мешкати в іншу квартиру. На теперішній час в зазначеній квартирі проживає син [PERSON] [PERSON], його дружина та діти. Ані [PERSON], ані [PERSON] до квартири не зявляються. Свідок [PERSON] суду показала, що по сусідству із нею в квартирі [ADDRESS] мешкає [PERSON] та члени його сімї, власниками ж житла є [PERSON] та [PERSON] Вона не бачила, щоб [PERSON] намагалась вселитися в квартиру, про наявність у [PERSON] ключів від квартири їй невідомо, не бачила, щоб [PERSON] не пускав [PERSON] у квартиру. [PERSON]П скаржилась їй на те, що не має можливості користуватися належною їй квартиною, так як там знаходяться сторонні люди. Свідок вважає, що позивачку не пускають у власну квартиру всі особи, які там бувають. Під правом власності ч.1 ст.316 ЦК України визначає право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено у ч.ч.1-3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями ст.355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч.1). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч.2). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом (ч.3). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4). Ч.1 ст.356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч.2). Із змісту ст.391 ЦК України випливає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Доказами відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються відповідно до ч.2 цієї ж статті на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З пояснень осіб, які беруть участь у справі, було встановлено, що [PERSON] за згодою співвласників квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] був вселений у зазначену квартиру та зареєстрований в ній у серпні 2010 року, якому позивачка добровільно передала ключі від зазначеної квартири для користування житловим приміщенням. Відповідачі заперечують факт звернення до них позивачкою із проханням передати їй ключі від квартири, будь-яких доказів такого звернення до відповідачів позивачкою суду не надано. Отже, суд приходить до висновку про те, що права позивачки в цій частині не були порушені відповідачами, а тому не підлягають судовому захисту шляхом вселення її у спірну квартиру та зобовязання відповідачів передати їй ключі від квартири. Положеннями ст.358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч.1). Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (ч.2). Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч.3). Згідно розяснень Верховного Суду України, що викладені у п.14 постанови Пленуму «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995р., квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійним виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У звязку з наявністю між [PERSON] та [PERSON] спору щодо порядку володіння та користування спірною квартирою, яка знаходиться у їх спільній частковій власності, і неможливістю виділити їм ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири, - підлягає встановленню судом порядок користування приміщенням квартири, про що заявлено позов [PERSON] Визначаючи порядок користування приміщенням квартири [ADDRESS], суд виходить із розміру частки спільного майна, яка належить її співвласникам, і вважає за можливе встановити такий порядок користування спірною квартирою: передати у користування [PERSON] згідно технічного паспорту на квартиру кімнату 5 загальною площею 7,8 кв.м, кімнату 6 загальною площею 15,7 кв.м, яка обладнана балконом площею 0,9 кв.м; передати у користування [PERSON] згідно технічного паспорту на квартиру кімнату 2 загальною площею 11,7 кв.м, яка обладнана лоджією площею 1,5 кв.м, залишивши у їх спільному користуванні кухню площею 7,7 кв.м, вбиральню площею 1,2 кв.м, ванну кімнату площею 2,9 кв.м, передпокій площею 11,1 кв.м, збудовану шафу площею 1,1 кв.м. Посилання представника відповідачів на те, що при визначенні порядку користування квартирою, що знаходиться у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON], мають бути враховані інтереси зареєстрованого в квартирі [PERSON], не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки згідно ст.358 ЦК України порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю, визначається між співвласниками, тоді як відповідач [PERSON] є лише користувачем зазначеної квартири. Враховуючи положення ст.ст.3, 15 ЦПК України, згідно яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а також, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобовязання відповідачів не чинити позивачці перешкод у користуванні виділеними їй кімнатами і підсобними приміщеннями, суд виходить з того, що вони не підлягають задоволенню з огляду на те, що заявлені передчасно, тобто на майбутнє, а тому не підлягають судовому захисту. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені судом частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки понесені нею і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн. (а.с.1). Відповідно до ст.ст.316, 317, 319\~321, 355, 356, 358, 386, 391 ЦК України,

Outcome: partial