Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить позбавити батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] та малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 2001 року, від якого мають дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , які мешкають разом з нею на території Федеративної республіки Німеччина. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 23.07.2012 року шлюб розірвано. З березня 2013 року відповідач не надає допомоги позивачеві в утриманні дітей, не проявляє до них уваги, уникає виконання батьківських обов`язків. 17.04.2015 року відповідач надав добровільну згоду на виїзд дітей за кордон на постійне місце проживання, після чого перестав з ними спілкуватися. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.11.2018 по цивільній справі 638/3720/18 з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] у розмірі 5000грн. починаючи з 23.03.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. На теперішній час відповідач не проявляє уваги до своїх синів, не займається їх вихованням, відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не забезпечує синів матеріально в обсязі, необхідному для нормального розвитку дітей відповідного віку, жодним іншим способом не проявляє батьківського піклування про своїх дітей. Вихованням та утриманням синів позивач займається самостійно, включаючи сплату проживання, навчання, лікування, забезпечує участь у різних гуртках дітей в ФРН. Вважає, що наявні всі законні обставини для позбавлення відповідача відносно його дітей батьківських прав з підстав, що він не виконує свої обов`язки по вихованню та утриманню синів. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.01.2020 року позовні вимоги [PERSON] в частині вимог про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі з підстав, зазначених у ньому, просила задовольнити позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав стосовно [PERSON] [INFO] . Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 23.06.2020 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду письмові пояснення, згідно яких Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради підтримує позовні вимоги [PERSON] , просить справу розглядати без участі представника Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що батьками [PERSON] [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Цей факт підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01.06.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 23.07.2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 11.08.2001 року в міському відділі реєстрації актів громадського стану Харківського міського обласного управління юстиції, актовий запис №1290. Також судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON] [INFO] проживає разом із позивачем, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою [PERSON] , спеціаліста в галузі дитячої та підліткової медицини, поліклініки міста Гера ІV від 29.05.2019 та довідкою Міської початкової школи Цвьотценер міста Гера від 29.05.2019. Зазначена обставина також підтверджується довідкою з місця проживання та про склад сім`ї від 03.06.2019 року. Згідно заяви [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Орловою О.М. 17.04.2015 року, останній надав згоду на виїзд з України його неповнолітніх дітей разом з матір`ю на постійне проживання до Федеративної Республіки Німеччина. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.11.2018 року по цивільній справі 638/3720/18 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5000 грн. починаючи з 23.03.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Згідно пояснень представника позивача відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню синів, а саме не надає їм матеріальної допомоги та відсутня участь батька в моральному вихованні дитини, не приймає участі в освітньому розвитку дітей. Не спілкується з синами та не виявляє інтересу до них та їх внутрішнього світу. Відповідно до довідки Міської початкової школи Цвьотценер міста Гера від 29.05.2019 року [PERSON] самостійно виховує сина [PERSON] , [INFO] , який закінчив перший клас. [PERSON] не проживав разом із своєю родиною, він не бере участі у вихованні сина, а також не відвідує батьківські збори. Школа не отримувала телефонних дзвінків чи електронних листів від батька, також він не спілкувався із класним керівником. Мати завжди купувала навчальні посібники, підручники, а також несла інші витрати на дитину, оплачувала рахунки за гуртки (футбол, таеквондо, танці) які відвідувала її дитина. Згідно довідки [PERSON] , сеціаліста в галузі дитячої та підліткової медицини поліклініки міста Гера від 29.05.2019 дитина [PERSON] , [INFO] , з 16.12.2015 закріплений за дитячим лікарем [PERSON] у місті Гера. За дитиною завжди доглядала мати [PERSON] . В приватній клініці з`являлась разом з дитиною тільки мати. Мати дитини завжди слідкувала рекомендаціям лікаря. Щеплення були зроблені своєчасно. Батько дитини в приватній клініці не з`являвся, в клініці не отримували телефонних дзвінків чи електронних листів від нього і здоров`ям дитини не цікавився. Частиною 4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст.19 СК України). Згідно висновку №3857/0/202-19 від 19.12.2019 року, наданого Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області, який діє від імені органу опіки та піклування в інтересах дитини, Департамент служб у справах дітей вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , зокрема, відносно малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ст.6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Згідно ст.ст.3,9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка відповідно до ст.9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст.164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п 16 ППВСУ від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що [PERSON] свідомо нехтує своїми обов`язками стосовно свого сина [PERSON] та ухиляється від їх виконання по вихованню дитини, а тому, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Даний висновок суду ґрунтується на зібраних у справі доказах, наведених вище, з урахуванням обґрунтованого висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, ст.ст.141, 150, 164, 166, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст.8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ППВСУ від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: approved