Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що її чоловіку [PERSON] належав сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0376192. За життя 22 травня 2000 року [PERSON] подарував належний йому сертифікат [PERSON], а останній в рахунок отриманого подарунку зобов'язувався щорічно виплачувати 1,5 тони зерна, 150 кг соняшнику або 30 літрів соняшникової олії, 50 кг муки або грошову суму еквівалентну вартості товару та безкоштовно орати 50 соток присадибної ділянки. [INFO] її чоловік [PERSON] помер, вона є спадкоємицею спадкового майна після смерті чоловіка. Вважає договір дарування, укладений між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] недійсним, оскільки він не був безоплатним, так як обдарований повинен був щорічно передавати йому частину врожаю в рахунок подарованого її чоловіком сертифікату. Проте, що чоловік подарував належний йому сертифікат дізналась лише в 2013 року, тоді і звернулась до відповідача з вимогою повернути їй земельну ділянку. Просить визнати недійсним договір дарування сертифікату на право на земельну частку (пай), укладений між її чоловіком [PERSON], померлим [INFO] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 22 травня 2000 року, визнати недійсним розпорядження П'ятихатської районної державної адміністрації № 815-р-06 від 20.12.2006 року в частині відведення громадянину [PERSON] земельної ділянки в розмірі 54.447 га ріллі на підставі сертифікату серії ДП № 0376192 від 05.06.1997 року та визнати за нею право власності на земельну частку (пай) в розмірі 10,2 умовних кадастрових гектара в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] В ході розгляду справи позивачка [PERSON] надала уточнену позовну заяву, згідно якої просить визнати недійсним договір дарування сертифікату на право на земельну частку (пай), укладений між її чоловіком [PERSON], померлим [INFO] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 22 травня 2000 року, визнати недійсним розпорядження П'ятихатської районної державної адміністрації № 815-р-06 від 20.12.2006 року в частині відведення громадянину [PERSON] земельної ділянки в розмірі 54.447 га ріллі на підставі сертифікату серії ДП № 0376192 від 05.06.1997 року, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 55,0396 га, що виданий П'ятихатською райдержадміністрацією 02 липня 2008 року. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві та позивачка [PERSON] пояснила, що її чоловіку належав сертифікат на право на земельну частку (пай) ДП № 0376192. Про те, що її чоловік за життя подарував вказаний серифікат відповідачу не знала, весь цей час вважала, що належна чоловікові земельна ділянка знаходиться у [PERSON] в оренді, оскільки відповідач з 2000 року постійно виплачував їм орендну плату. В 2005 році її чоловік [PERSON] помер, а в 2013 році вона знайшла гарантій лист, згідно якого відповідач брав насебе обов'язки в рахунок отриманого подарунку сплачувати сільськогосподарську продукцію або грошові кошти. Просить визнати укладений договір дарування між її чоловіком та відповідачем недійсним, так як він не є безоплатним. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП 0376192 померлий [PERSON] подарував йому добровільно, при укладанні договору дарування ніяких коштів не сплачував, жодним чином не намагався приховати інший правочин. Цей договір дарування був свідомим волевиявленням [PERSON], що стало несподіваним та приємним подарунком для нього. Крім того, за життя [PERSON] ніяких претензій з приводу спірного договору дарування не виказував, а тому вважає, що підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні. Представник третьої особи фермерського господарства «Компанія Є.В.А» [PERSON] позов не визнала і пояснила, що між фермерським господарством «Компанія Є.В.А» та відповідачем у 2013 році укладений договір оренди земельної ділянки строком на 49 років. В даний час спірна змельна ділянки знаходяться у їх користуванні, засіяна та обробляються ними. При укладанні договору оренди жодних претензій позивачка з приводу земельних ділянок не висловлювала, вважає, що вони правомірно користуються даними земельними ділянками, тому у задоволенні позову просить відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивачка є її родичкою. Знала, що чоловік позивачки [PERSON] мав сертифікат на право на земельну частку (пай). Земельною ділянкою, яка належала [PERSON] користувався з 2000 року відповідач [PERSON], завжди вважали, що земля знаходиться у нього в оренді. В 2013 році відповідач [PERSON] виплатив позивачці в рахунок орендної плати 5000 грн., а повинен був сплатити 7500 грн., тоді позивачка і почала вимагати від відповідача, щоб той повернув належну їй земельну ділянку, на що останній їй повідомив, що земля його, її чоловік в 2000 році подарував йому сертифікат на право на земельну частку (пай). Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заперечення, згідно якого заявлені позивачем вимоги вважає незаконними, оскільки [PERSON] та [PERSON] добровільно з'явились до приміщення, яке є робочим місцем нотаріуса, нею було перевірено обсяг цивільної дієздатності дарувальника, останній розумів значення своїх дій та їх правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі. Крім того, [PERSON] при житті мав право звернутися до суду з вимогами визнати договір дарування недійсним, так як він є сторона договору, проте до дня смерті [PERSON] с таким позовом до суду не звертався, а після смерті таке право припинилося, а до складу спадщини право на звернення до суду не входить, у зв'язку з чим у задоволенні позову просить відмовити /а.с.24/. Третя особа П'ятихатська района державна адміністарція Дніпропетровської області свого представника до суду не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду письмові пояснення, згідно яких позов визнають в повному обсязі, вважають, що померлий [PERSON] при укладанні договору дарування помилявся щодо природи правочину, так як вважав його договором оренди земельної ділянки. Справу просять розглядати за відсутності їх представника /а.с.60-62/. Вислухавши сторони, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факи та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] з 06 червня 1981 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу /а.с.5/ Згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0376192 [PERSON] належало право на земельну частку (пай) із землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Чапаєва розміром 10.20 умовних кадастрових гектара /а.с.94/. Відповідно до копії договору дарування від 22 травня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом П'ятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] - дарувальник [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв від нього в дар право на частку (пай), розміром 10,20 умовних кадастрових гектара /а.с.93/. Договір складено в трьох примірниках, з яких один залишився на зберіганні в нотаріальній конторі, а інші отримали сторони. Відповідно до гарантійного листа [PERSON] зобов'язувався принімаючи в дар земельний пай від [PERSON] щорічно видавати 1,5 тони зерна, 150 кг соняшнику або 30 літрів соняшникової олії, 50 кг муки або грошову суму еквівалентну вартості товару та безкоштовно орати 50 соток присадибної ділянки/а.с.7/. 20.12.2006 року розпорядженням голови П'ятихатської РДА № 815-р-06 [PERSON] надано дозвіл на відведення в натурі земельної ділянки у розмірі земельної частки (паю) та видачу державного акту на право власності на землю на території Саврівської сільської ради загальною площею 54, 447 га ріллі /а.с.9/. На підставі розпорядження [PERSON] в 2008 році виготовив на своє імя державний акт на право власності на землю серії ЯЕ № 970452, що був виданий П'ятихатською районною державною адміністарцією, відповідно до якого [PERSON] є власником земельної ділянки площею 55.0396 га /а.с.55/. Згідно листа Саврівської сільської ради П'ятихатського району Дніпропетровскої області № 605/02-14 від 25.09.2014 року розмір орендної плати по договорам оренди земельних часток, які були зареєстровані в сільській раді за період з 2000 по 2005 роки по землям колишнього КСП ім. Чапаєва площею 10,2 умовних кадастрових гектара складав 1500 кг зернових, 325 кг соняшнику, оранка 50 соток городу, солома 1000 кг або в грошовому еквіваленті /а.с.110/. Оскільки спірний договір посвідчено 22 травня 2000 року, тобто до введення в дію Цивільного Кодексу України 2003 р., зазначені правовідносини, згідно приписів п. 4, п.7 «Прикінцевих та перехідних положень» до зазначеного ЦК України, регулюються ЦК України 1963 року, отже правовідносини, що є предметом даного спору регулювалися Цивільним кодексом України 1963 року, тому і визнання правочину недійсним в даному випадку слід розглядати за правилами ст.ст. 44-58 ЦК УРСР 1963 року. Посилання в позовній заяві на норми Цивільного кодексу України 2004 року є помилковим. Статтею 6 Земельного кодексу України (в редакції чинній, на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель ( присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Відповідно до пункту 3 Указу Президенту України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» №666-84 від 10.11.1994 року (далі - Указ №666-84), право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Згідно з частиною 2 пункту 4 зазначеного Указу № 666-84 саме власники земельних ділянок можуть добровільно створювати на базі належних їм земельних ділянок спільні сільськогосподарські товариства, передавати ці ділянки у спадщину, дарувати, обмінювати, здавати в оренду і продавати громадянам України без зміни цільового призначення . Указом Президента України «Про захист прав власників земельних часток (паїв)»від 21.04.1998 року № 332/98 та Порядком посвідчення договорів відчуження земельних ділянок та прав на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, що затверджений Наказом Мінюсту і Держкомзему від 06.06.1996 року, передбачено, що передача громадянином свого права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом у власність іншій фізичній та юридичній особі є самостійним видом відчуження, договір відчуження права на земельну частку (пай) повинен посвідчуватися нотаріально. Аналізуючи вищевказане законодавство, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що сертифікати на земельну частку (пай) могли виступати об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що перешкод для укладення договору дарування земельної частки (паю) [PERSON] на користь [PERSON] не було. У гл. 3 ЦК 1963 р. дано вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Частиною 1 ст. 48 ЦК України (1963р.) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно ст. 57 ЦК України (1963 р) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам Закону, тобто укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрайневигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин . Відповідно до вимог ст. 58 ЦК України (1963 р) недійсною є також угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима, фіктивна угода), тобто зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 243 ЦК України (1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка діяла на час виникнення правовідносин сторін, судам було надано роз'яснення щодо застосування ст. 56 ЦК України 1963 року, відповідно до якої при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 56 ЦК, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть /а.с.6/ Спадщину після смерті [PERSON] прийняла позивачка [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про право на спадщину за законом /а.с.91/. За правилами ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За життя [PERSON] розпорядився своїм правом на земельну частку (пай) та подарував його [PERSON] у відповідності до порядку що існував на час виникнення спірних правовідносин, а тому сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0376192 не міг входити до складу спадщини. За таких обставин, оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні у їх сукупності та беручи до уваги те, що позивачка [PERSON] не є стороною договору даруванні від 22 травня 2000 року, [PERSON] за життя розпорядився своїм правом на земельну частку (пай), подарувавши його відповідачу, тому суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка до складу спадкового майна не входила, а тому вимоги позивачки не є законними та обгрунтованими, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. На підставі ст.ст. 48, 57, 58, 243 ЦК України 1963 року, ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України 2004 року, Указу Президенту України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» №666-84 від 10.11.1994 року, постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» та

Outcome: dismissed