Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. В лютому 2018 року позивач дізналась, що в належне їй на праві власності нежитлове приміщення № 21 підвалу (в літері А) за адресою [ADDRESS], площею 51,4 кв. м., із представниками поліції увірвався старший державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Черуха О.М. для проведення виконавчих дій, а саме проведення опису та арешту майна. Позивачу стало відомо, що виконавчі дії проводилися в рамках виконавчого провадження № 46596631, в якому божник є громадянин України [PERSON], а стягувачем є громадянка України [PERSON]. Після ознайомлення із матеріалами даного виконавчого провадження позивач з'ясувала, що старший державний виконавець Черуха О.М. склав Акт державного виконавця від 06.02.2018 року, згідно з яким він зрізав та замінив замки дверей об'єкту нерухомості, який належить позивачу та передав ключі на зберігання стягувачу [PERSON] Також старший державний виконавець Черуха О.М. виніс постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 06.02 2018 року, відповідно до якої описав та наклав арешт на належний позивачу об'єкт нерухомості, встановив щодо нього заборону відчуження. Позивач не є стороною будь-яких відкритих виконавчих проваджень. Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.02.2018 року містить відомості, що остання реєстраційна дія відносно об'єкту нерухомості відбулася саме 11.02.2015 року, тобто протягом усього проміжного строку більше ніж у три роки я була одноособовим власником об'єкту нерухомості, моє право власності було незмінним. Згодом, 01.12.2016 року позивач уклала договір оренди нежитлового приміщення (Об'єкта нерухомості) із Політичною партією «Народний Фронт», яка, як орендар, використовувала об'єкт нерухомості у якості офісу Шевченківської районної в місті Києві організації зазначеної політичної партії. З матеріалів виконавчого провадження та отримавши консультації приватного нотаріуса, позивачу стало відомо, якої помилки припустився старший державний виконавець здійснюючи арешт майна - запитуючи відомості про належне боржнику [PERSON] майно за його ідентифікаційним кодом, державний виконавець 04.10.2017 року запитував інформацію з одночасно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Державний виконавець не прийняв до уваги, що з 2013 року чинним та діючим є лише Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, який існує у відповідності до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Інші реєстри, інформацію з яких запитував старший державний виконавець Черуха О.М., а саме: Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державний реєстр іпотек, Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - припинили свою чинність, мають архівну та інформативну функцію про колишніх власників майна. Зазначене вище свідчить про те, що старший державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Черуха О.М. здійснював виконавчі дії щодо опису та арешту належного позивачу майна в порушення чинного законодавства України. Також в порушення чинного законодавства України державний виконавець склав Акт 06.02.2018 року, згідно з яким він зрізав та замінив замки дверей мого об'єкту нерухомості, та передав ключі на зберігання стягувачу [PERSON], виніс постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 06.02 2018 року. Зняти арешт та заборону відчуження з майна, а саме нежитлового приміщення № 21 підвалу (в літері А) за адресою [ADDRESS], площею 51,4 кв. м., на користь [PERSON], якій зазначене майно належить на праві власності; передати [PERSON] нежитлове приміщення № 21 підвалу (в літері А) за адресою [ADDRESS], площею 51,4 кв. м. та ключі від нього; постановити окрему ухвалу щодо порушення правил опису та арешту майна старшим державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Черухою О.М. 23.05.2018 р. внесено ухвалу про відкриття провадження у справі та з огляду на приписи ст.ст. 19,274 ЦПК України вирішено питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідачі, які належним чином повідомлялись про день та проведення підготовчого засідання, розгляд справи по суті. Відзивів на позов, доказів, заяв та клопотань від відповідачів в адресу суду не надходило. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки, їх поважність не повідомляли. Суд. вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, отримані відповідно до приписів ЦПК України, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 06.02.2018 р. під час здійснення виконавчого провадження № 46596631 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 17.02.2015 р. Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики суми у розмірі 271 950, 00 грн., старшим державним виконавцем Деснянського районного відділу держаної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Черухою О.М., винесено постанову про опис та арешт всього майна, яке належить на праві власності боржнику [PERSON]. Як зазначає представник позивача, арешт було накладено, і це підтверджується матеріалами справи, на нежитлове приміщення № 21 підвалу (в літері А) за адресою: [ADDRESS], площею 51,4 кв. м. Також, як вбачається з копії Акту державного виконавця від 06.02.2018 р. при примусовому виконанні виконавчого листа, було здійснено входження до нежитлового приміщення № 21 підвалу літ А за адресою: [ADDRESS] замінено вхідні двері, комплект ключів передано стягувану [PERSON] Верховний Суд України висловив наступну правову позицію у справі № 6-26цс13: вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Представник позивача зазначає, що право власності на дане майно належить [PERSON], а тому позивач і звернулась до суду для захисту своїх прав. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України. В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, як свідчать надані позивачем докази, 11.02.2015 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Калашовою Л.В (реєстровий № 130). За приписами ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За умовами зазначеного договору [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON], а позивач прийняла частку у праві спільної сумісної власності подружжя - нежиле приміщення № 21 підвалу (в літері А), що знаходиться у будинку під [ADDRESS]. Право власності позивача [PERSON] зареєстровано відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - 11.02.2015 р. підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію, індексний номер 19264840, про свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності, дата формування - 11.02.2015 р., індексний номер витягу 334479922. Станом на 28.02.2018 р. , як свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 115723652), власником спірного нежилого приміщення є [PERSON]. При цьому під час розгляду справи не було отримано відомостей про те, що договір дарування укладений між [PERSON] та позивачем було у встановленому законом порядку розірвано, визнано недійсним, неукладеним отримано не було. Відповідачі не надавали доказів, які б свідчили про те, що право власності на спірне приміщення належить [PERSON] За приписами ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд України висловив наступну правову позицію у справі № 6-26цс13 вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В свою чергу положеннями ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Приписами ст. 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги вимоги чинного законодавства України, з огляду на наявні в справі докази, які свідчать про те, що позивач [PERSON] є власником приміщень, на які в межах виконавчого провадження накладено арешт таза відсутності відомостей про те, що у даному виконавчому провадженні позивач є боржником, суд приходить до висновку про можливість задоволення заявлених вимог в частині зняття арешту з майна. З іншого боку підстави для позивачу нежитлове приміщення та ключі від нього задоволенню не підлягають, зважаючи на те, що позивачем не визначено хто саме має передати нежиле приміщення та ключі від нього позивачу. Також суд не вважає за можливе задовольнити і вимогу позивача щодо винесення окремої ухвали щодо порушення правил опису та арешту майна державним виконавцем, зважаючи на те, що такий спосіб захисту права не передбачений нормами матеріального права України. Слід зазначити, що постановлення окремої ухвали, є відповідно до вимог ст. 262 ЦПК України засобом реагування суду в разі виявлення при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. На думку суду, надані матеріали, з огляду на те, що було предметом доказування, зважаючи на ті обставини, які підлягали встановленню (з»ясуванню) під час розгляду справи по суті та наявні документи, не є достатніми для винесення відповідного рішення. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial