Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Рубіжанської міської ради Луганської області, якою після уточнення позовних вимог просила наступне: надати дозвіл неповнолітнім дітям: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] на неодноразовий виїзд за межі України до Російської Федерації у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON], на період до 01 січня 2019 року (з дня набрання рішенням суду законної сили); надати дозвіл неповнолітнім дітям: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] на неодноразовий виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка, у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON], на період до 01 січня 2019 року (з дня набрання рішенням суду законної сили). Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 25 липня 2016 року для розгляду справи по суті позивач, відповідач і третя особа не зявились. Позивач подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі, а у випадку неявки відповідача не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Також зазначила, що правові наслідки проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення їй відомі та зрозумілі, а додаткового їх роз`яснення судом не потребує. Не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку і представник третьої особи. Відповідач, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 27 червня 2016 року та 25 липня 2016 року, у вказані судові засідання не зявився. Заяви про розгляд справи за його відсутністю не подавав і причини неявки не повідомив. Тому, у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, а розгляд справи здійснювався на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати та у порядку частини пятої статті 209 ЦПК України занесена до журналу судового засідання. У своєму позові позивач вказувала на те, що вона та відповідач мають спільних дітей: [PERSON] та [PERSON], яка проживають разом із нею. У звязку із забезпеченням потреб дітей у оздоровленні, відпочинку та спілкуванні з рідними, зокрема тіткою та бабусею, виникла необхідність виїзду за межі України на територію Російської Федерації та на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка. Однак у добровільному порядку, відповідач згоди на виїзд дітей ні за межі України, ні на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області, не дає, що порушує право їх дітей на свободу пересування, спілкування з рідними та всебічний розвиток. Представник органу опіки та піклування Рубіжанської міської ради (Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області) надав висновок за яким, орган опіки та піклування позовні вимоги вважає обгрунтованими. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON], [PERSON] 19 вересня 2005 року народила [PERSON], а 07 січня 2013 року - [PERSON], про що міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області зроблені відповідні актові записи та видані свідоцтва про народження (а.с.13,14). При цьому, відповідно до записів у свідоцтвах дітей, батьком [PERSON] та [PERSON] є [PERSON], а матір`ю [PERSON] (а.с.13,14). У звязку із проведенням антитерористичної операції на території місця проживання [PERSON], вона разом із дітьми переїхала на нове місце перебування у місті Рубіжне, про що отримала довідку (а.с.15). А у березні 2016 року, [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб (а.с.9-10). Матір [PERSON] - [PERSON], тобто бабуся малолітніх [PERSON] та [PERSON] проживає та зареєстрована у [INFO] (а.с.64-66,69), а на території Російської Федерації проживає тітка [PERSON], тобто двоюрідна бабуся малолітніх [PERSON] та [PERSON] (а.с.4-8,64-65). Для забезпечення потреб дітей у оздоровленні, відпочинку та спілкуванні з родичами, які мешкають у Російській Федерації та на неконтрольованій території України, зокрема у місті Горлівка Донецької області, у [PERSON] та синів [PERSON] і [PERSON] виникла необхідність виїзду за межі України та на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області відповідно, що потребує наявності згоди на це не тільки матері дітей, а й батька, [PERSON] (а.с.4-8,64-65). Однак у добровільному порядку, [PERSON] згоди на виїзд дітей за межі України та на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області, не дає (а.с.4-8,24-28,84-85). Суд встановив наведені обставини, виключно з огляду на коло тих доказів, які є в матеріалах справи, оскільки відповідач жодних доказів суду не подавав. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітніх дітей, виник спір щодо реалізації права дітей на свободу пересування. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положення частини 1 статті 33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування і право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну. З огляду на положення частини 1 статті 270 та частини 1 статті 269 Цивільного кодексу України право на свободу пересування являється особистим немайновим правом кожної фізичної особи і належить їй від народження. Звичайно, що назване право не є абсолютним і з огляду на вказані вище конституційні приписи, його реалізація може бути обмежена. Наприклад, в силу положень частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України, право на свободу пересування, в аспекті права на виїзд за межі України, залежно від віку, якого досягла фізична особа, реалізується у відмінному один від одного порядку. Зокрема, якщо фізична особа досягла 16 років, вона має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Але у випадку якщо фізична особа не досягла такого віку, право на виїзд за межі України обумовлено згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Тому, оскільки діти позивача і відповідача: [PERSON] та [PERSON] не досягли 16 років, для реалізації ними свого права на свободу пересування, зокрема на виїзд за межі України та на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області, необхідна згода на це і позивача, і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід. Судом встановлено, що відповідач своєї згоди на виїзд синів [PERSON] та [PERSON] не дає, а супровід ним дітей не є можливим, оскільки відповідач проживає окремо від дітей та позивача, участі у вихованні дітей не приймає, їх життям і розвитком не цікавиться, і фактично, втратив контакт з дітьми (а.с.24-28,71,72,73,74,75,76,77,84-85). Однак у таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, у тому числі праов на виїзд за межі України та на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області, можлива на підставі дозволу суду. Вирішуючи питання щодо можливості надання дозволу на виїзд [PERSON] та [PERSON] за межі України та на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області без згоди та супроводу батька, суд виходить з такого: Положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд вважає без сумнівним те, що реалізація широкого та невиключного переліку прав дитини буде забезпечувати її найкращі та найвищі інтереси, зокрема і під час реалізації такого загальновизнаного і багатоаспектного права будь-якої дитини, як право на свободу пересування. Оскільки реалізуючи його, особливо за межами держави свого походження, дитина пізнає світ, у тому числі його багатоманітність, знайомиться з представниками інших народів, їх культурними, історичними цінностями і нормами моралі, що у своїй сукупності, а особливо у поєднанні з правом на контакт із родичами, дає можливість краще підготувати дитину до самостійного життя. Тож, оскільки мета виїзду за межі України та на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області [PERSON] та [PERSON] є реалізація їх права на пізнання світу та спілкування у колі родичів, в особі бабусі та двоюрідної бабусі, надання дозволу судом на це за відсутності згоди, і без супроводу батька, буде якнайкраще забезпечувати інтереси цих дітей. При цьому з огляду на те, що батько фактично втратив контакт із своїми дітьми, суд вважає за можливе дати дозвіл на неодноразовий виїзд [PERSON] та [PERSON] за межі України та на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області, без згоди та супроводу батька, зокрема строком до 01 січня 2019 року, з моменту набрання рішенням суду законної сили, як і просить позивач. Такий строк, суд вважає належним балансом між бажанням матері безперешкодно і швидко переміщуватись з дітьми не перебуваючи в залежності від поведінки батька, з одного боку, та забезпеченням права батька на контакт з дитиною, з іншого. Поряд з цим, суд не може залишити поза своєї уваги те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дітей із-за кордону. Тому дозвіл суду на неодноразовий виїзд [PERSON] та [PERSON] за межі України та на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області, слід обтяжити супроводом матері та її обовязком повернути дітей в Україну до закінчення строку наданого судом. Що також, буде заходом суду щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною. За таких обставин, вимоги позовної заяви [PERSON], слід задовольнити. Однак суд констатує і те, що дозвіл наданий судом для дітей не може і не повинен тлумачитись їх матір`ю, тобто [PERSON] як такий, що надає їй абсолютне право на виїзд з дітьми до будь-якої території, у будь-який час, і незалежно від подій які відбуваються на відповідній території, позаяк дозвіл суду це тільки можливість для реалізації прав, свобод та інтересів дитини. Тут, суд має на увазі те, що [PERSON] незважаючи на наявність наданого судом дозволу повинна пам`ятати про те, що вона зобов`язана дбати про створення умов для безпечного життя і розвитку своїх дітей у тому числі і при вирішенні питання щодо пересування із ними на будь-яку територію. Тому правильним є висновок органу опіки та піклування Рубіжанської міської ради Луганської області про те, що дозвіл суду, також, не звільняє [PERSON] від виконання будь-яких батьківських обов`язків та відповідальності за вчинки малолітніх дітей під час перебування за межами України та в районі проведення антитерористичної операції. Тож,

Outcome: approved