Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов мотивований тим, що з 28.09.2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2014 року. Через шість місяців спільного проживання сторони фактично припинили шлюбні стосунки. За час спільного життя позивачка разом зі своїм чоловіком [PERSON] вирішили кошти, подаровані їм на весілля, покласти на депозитний банківський рахунок. Так, 18.10.2013 року між [PERSON] та Вінницькою філією ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про заощадження строком на шість місяців, за умовами якого вкладником було надано банку грошові кошти у розмірі 13000,00 грн. із нарахуванням 17 % річних на суму вкладу. Згідно договору проценти перераховувались на окремий рахунок, з якого [PERSON] знімав дані кошти та витрачав їх на власний розсуд. 28.04.2014 року відповідач зняв всі 13000,00 грн. зі свого рахунку без відома та згоди позивачки. Позивачка вважає, що вона, як дружина [PERSON], має право на 1/2 частину вказаного грошового вкладу, тобто на 6500,00 грн., а оскільки відповідач відмовляється у добровільному порядку вирішувати спір, змушена була звернутись до суду із даною позовною заявою, в якій просила поділити майно подружжя та стягнути з відповідача на її користь 6500,00 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги позову підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, не заперечував щодо його задоволення. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], мати позивача, зазначила, що сторонами кошти в сумі 13000 гривень були покладені на банківський рахунок. Кошти були подаровані їм на весілля. Свідок [PERSON] суду пояснила, що зі слів сторін ними було внесено кошти на депозитний рахунок. Свідки [PERSON], [PERSON], батьки позивача, суду пояснили, що батьком [PERSON] за договором доручення було реалізовано належний йому автомобіль, а кошти розподілено між дітьми. При цьому гроші в сумі 13000 гривень було передано відповідачу [PERSON] Вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28.09.2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі ДРАЦС Бершадського районного управління юстиції Вінницької області, про що вчинено відповідний актовий запис № 77, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 28.09.2013 року. 18.10.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір про заощадження № SAMDNWFD0070009263000, відповідно до умов якого вкладник передав банку грошові кошти у розмірі 13000,00 грн. строком на шість місяців до 18.04.2014 року включно, із нарахуванням на суму вкладу 17 % річних. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2014 року по справі № 127/10466/14-ц, яке набрало законної сили 24.06.2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з довідкою № 1604561 від 02.07.2014 року, виданої ПАТ КБ «Приватбанк», [PERSON] 28.04.2014 року розірвав договір банківського вкладу та закрив депозитний рахунок. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як вбачається зі ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України). Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки грошові кошти у розмірі 13000,00 грн. набуті подружжям за час шлюбу та належать сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частина вказаних коштів, а саме 6500, 00 грн. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших сторін. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 243,60 грн. судового збору та 4000 грн. витрат на правову допомогу, як іпдітверджені відповідними письмовими документами в передбаченому законом порядку. На підставі викладеного та

Outcome: approved