Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю заінтересованої особи - Служби у справах дітей Галицької РДА Івано-Франківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. У зазначеному житловому будинку також зареєстрована колишня дружина її сина [PERSON] та онуки: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Шлюб між її сином [PERSON] та [PERSON] 31.01.2017 р. розірвано. Відповідачі у вказаному будинку не проживають з серпня 2015 р., переїхали на інше постійне місце проживання, але продовжують бути зареєстрованими за вказаною адресою. Відповідачі жодних дій по утриманню будинку не здійснюють. Позивач не в змозі вільно розпоряджатись своїм майном, у зв'язку з чим змушена звернутись до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги з підстав викладених у позові, просила їх задовольнити. Крім того зазначила, що відповідачі відмовляються добровільно виписатися з її будинку, тому вона вимушена у судовому порядку вирішувати свою проблему. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Зазначила, що дійсно з серпня 2015 р. не проживає разом зі своїми дітьми за адресою реєстрації, проте знятись з реєстрації не бажає, оскільки за час проживання в шлюбі з [PERSON] проведена добудова даного будинку на здійснення якої затрачала свої кошти, а тому вважає, щовона та її діти мають право на реєстрацію у даному будинку. Заінтересована особа - Служба у справах дітей Галицької РДА Івано-Франківської області представника у судове засідання не скерувала. Начальником служби Думан Є. подано до суду копію витягу з протоколу № 7 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 13.06.2017 р. та заяву про підтримку рішення комісії та розгляд справи без участі представника служби у справах дітей. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстрована також її колишня невістка [PERSON] та онуки: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується копією довідки, виданою виконавчим комітетом Мединської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області № 240 від 18 квітня 2017 року. З акту обстеження житлово-побутових умов від 27 лютого 2017 року, складеного депутатом Мединської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області Дзундзою М.М. та підписаного головою сільської ради [PERSON] та секретарем сільської ради [PERSON] вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з серпня 2015 року проживають за адресою: [ADDRESS]. Крім того, як було підтверджено у судовому засіданні відповідачем по справі [PERSON], остання дійсно з 2015 р. не проживає за місцем своєї реєстрації, оскільки проживає разом з своїми дітьми в будинку матері за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбаченому законом. Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Судом встановлено, що єдиним власником спірного помешкання, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] на даний час є позивач. Відповідач [PERSON] має об'єктивну можливість користуватися спірним житловим приміщенням, перешкод їй позивач не чинить, поважності причини її відсутності у спірному будинку з 2015 р. не встановлено. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що відповідач не приймає участі у витратах по утриманню будинку, не сплачує комунальні та інші платежі, не допомагає позивачу в проведенні поточних ремонтів. Таким чином суд вважає, що відповідач [PERSON] добровільно покинула будинок, у якому зареєстрована, ніяких перешкод в проживанні у ньому їй ніхто не чинив, а оскільки вона не проживає без поважних причин більше одного року у вказаному будинку, то в силу цього втратила право на користування житлом, у зв'язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню. Крім того, слід зазначити, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації. Що стосується позовних вимог пред'явлених до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], то суд вважає, що у цій частині позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачам на час розгляду справи не виповнилось чотирнодцяти років, а тому останні в силу норм діючого законодавства України вважаються малолітніми. Частиною 4 ст. 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частиною 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Таким чином малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то малолітня дитина як самостійний суб'єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено у судовому засіданні сторонами, малолітні онуки позивача проживають разом зі своєю матір'ю, у будинку її матері. Згідно копії витягу з протоколу № 7 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 13.06.2017 р., комісія вирішила не визнавати малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що виходячи з зазначених норм законодавства та віку дітей, які не досягли 10 років, малолітні діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому така підстава для визнання їх таким, що втратили право користування житловим приміщенням, як не проживання без поважних на то причин взагалі не може мати місце. Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками, у зв'язку з чим у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Outcome: partial