Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що з відповідачем позивачка перебувала у трудових відносинах з квітня 2007 року по 31 травня 2018 року, була звільнена за ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням власником, або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. При звільненні позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 14651 грн. 21 коп. Оскільки належні при звільненні позивачу суми заробітної плати відповідачем не виплачені, наводячи у позові розрахунок, виходячи з середньоденного заробітку 172 грн.64 коп., позивач просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2018 року по 17 грудня 2018 року (139 робочих днів) у розмірі 23996грн. 96 коп. Також [PERSON] вказує, що порушення відповідачем її законних прав на своєчасне отримання заробітної плати спричинило моральну шкоду, яка виразилась у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача. При цьому зазначає, що вона є інвалідом 3-ї групи і після незаконного звільнення проходила лікування по санаторно-курортній путівці для осіб із захворюванням нервової системи. В зв'язку з чим просить стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 50000 грн., а всього просить стягнути на її користь з ПАТ «Запоріжжяобленерго» 88 648 грн. 17 коп. 05 березня 2019 року позивач та її представник [PERSON] до судового засідання не з'явилися, представник позивача надав до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, проти заочного розгляду справи не заперечують, також зазначили про уточнення розміру суми належних виплат на момент розгляду справи судом. Просили стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 05.03.2019 року в сумі 32974,24 грн. з розрахунку: 172,64 грн. (середньоденний заробіток) х 191 робочий день. Також повідомили, що на день розгляду справи відповідачем було виплачено частину суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 7745,69 грн., а тому просять стягнути з відповідача залишок заборгованості по заробітній платі в розмірі 6905,52 грн., та моральну шкоду в розмірі 50000 грн., а всього стягнути з відповідача на користь позивача 89879,76 грн. (а.с.74) Представник відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго», в судове засідання повторно не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином (а.с.18, 25, 38, 73). На адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просять відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі (а.с.41-46, 58-60). Згідно поданої заяви, представник відповідача просить розгляд справи проводити у його відсутність (а.с. 49, 63). У відповідності з вимогами ч.1 ст. 223 ЦПК України, враховуючи наведені вище заяви учасників справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній доказами у відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за відсутності всіх учасників справи не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Сторони знаходились у трудових правовідносинах, з 02 квітня 2007 року [PERSON] працювала у відповідача прибиральником службових приміщень. 31.05.2018 року позивачку звільнено за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником, або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, за ч.3 ст. 38 КЗпП України, що вбачається з трудової книжки позивача (а.с. 6-7). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З повідомлення відповідача убачається, що на момент звільнення 31.05.2018 року позивачці нараховано та належало до виплати 14651грн.21коп. (а.с.8) Згідно довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» про невиплачену зарплату, станом на 12.02.2019 року заборгованість по заробітній платі позивача за період вересень 2017 року - травень 2018 року складає 11238грн.38коп. (а.с.47, 61). За повідомленням позивача, відповідачем було виплачено частину суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 7745,69 грн., залишок заборгованості по заробітній платі на день розгляду справи в суді 05.03.2019 року складає 6905,52 грн. (а.с.74). Таким чином, сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 6905,52 грн. є обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідача. Судом встановлено, що повний розрахунок з позивачем відповідачем проведено не було, оскільки відповідач до теперішнього часу не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі. У зв'язку з невиплатою заробітної плати в день звільнення, відповідно до ст. 117 КЗпП України, підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, яким є період з 01.06.2018 року по 05.03.2019 року, що складає, виходячи з наданого позивачем розрахунку, який сумнівів у суду не викликає, 172грн.64коп. (середньоденний заробіток) х 191 (день прострочення розрахунку) по день фактичного розрахунку, яким є день ухвалення судового рішення, та дорівнює 32974грн.24коп. При цьому, при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне застосувати середньоденний заробіток позивача в розмірі 172грн.64коп. виходячи з наступного. Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок), середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Абзацом 3 пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Отже, подія звільнення позивачки відбулася 31.05.2018 року, тому виходячи з вимог п.2 та п.8 наведеного Порядку необхідно застосовувати виплати за 2 календарні місяці роботи [PERSON] перед звільненням, а саме: за квітень та травень 2018 року. З довідки, наданої відповідачем про невиплачену зарплату видно, що заробітна плата позивачки складала у квітні 2018 року - 1972,42грн., у травні 2018 року - 4934,10 грн. (а.с.47, 61). Таким чином, середньоденний заробіток [PERSON] станом на 31.05.2018 року (день звільнення) становить: 1972,42грн. + 4934,10 грн. = 6905грн.52коп. (дохід за відпрацьовані два останні місяці перед звільненням ) : 40 робочих днів у квітні та травні 2018 року = 172грн.64коп. За наведених обставин суд вважає за неможливе при вирішенні питання про стягнення на користь позивача з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, застосування розміру середньоденного заробітку 103грн.30 коп., визначеного відповідачем у наданій довідці (а.с.48, 62), оскільки період роботи позивача, що передував звільненню, а саме березень 2018 року - квітень 2018 року, відповідачем обраний помилково. Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що через порушення відповідачем законодавства про оплату праці, позивачеві були спричинені моральні страждання, оскільки вона тривалий час не отримувала заробітну плату у належному розмірі, що було єдиним джерелом прибутку для неї, вона відчувала матеріальний тягар через нестачу коштів, вимушена була вживати додаткових зусиль для утримання, через що погіршився стан її здоров'я (а.с.27,28), на час прийняття рішення судом позивач є інвалідом 1-ї групи (а.с.71). Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивачки, суд, виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи характер та обсяг моральних страждань позивачки, характер її немайнових втрат, приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки, при цьому вважає можливим зменшити суму моральної шкоди з 50000 грн. до 5000 грн., враховуючи вищевказані обставини справи. У зв'язку з частковим задоволенням позову та у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 704грн.80коп. за задоволеними позовним вимогам майнового характеру у загальній сумі 39879грн.76коп., що складається з суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 6905,52 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 32974грн.24коп., а також судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам немайнового характеру в розмірі 70 грн. 48 коп. з розрахунку: 704,80 грн. / (50000грн. / 5000грн.), а всього 775грн.28 коп. На підставі викладеного, ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року,

Outcome: partial