Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон та неконтрольовану українською владою територію України без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона мешкає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Від колишнього шлюбу з [PERSON] маю сина [PERSON], [INFO]. З чоловіком не проживає, шлюб розірвано Станично-Луганським районним судом Луганської області 11.05.2012 року. Після розірвання шлюбу дитина проживає із нею та знаходитеся на її утриманні. Колишній чоловік участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, її фізичним, духовним, моральним розвитком не займається, не надає матеріальної допомоги. На даний час зв'язок з колишнім чоловіком втратився. Їх син не має можливості відвідувати своїх родичів, які мешкають у Російській Федерації, син знаходився на обліку у лікарні міста Луганськ, потребує лікування та огляду у свого лікаря, також в м. Луганську знаходяться його рідна тітка, яка зможе за ним доглядати, але оскільки для перетину лінії розмежування між тимчасово окупованою територією України та територією України та до Російської Федерації необхідна згода обох батьків або їх супровід, їх син без згоди батька, позбавлений цієї можливості. Дозвіл на безперешкодне пересування на тимчасово неконтрольовану територію без згоди батька необхідне для відвідування лікарні та родичів. Дозвіл на безперешкодне пересування до Російської Федерації обов'язковим поверненням до України, необхідне для відвідування родичів. У зв'язку з наведеним просила суд надати [PERSON] на в'їзд/виїзд [PERSON], [INFO] на тимчасово неконтрольовану українською владою територію України з 11 серпня 2017 року до 28 серпня 2018 року та до Російської Федерації з 11 серпня 2017 року по 31 грудня 2017 року на строк не більше 90 днів без дозволу (згоди) батька дитини - [PERSON] Позивач в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про зменшення позовних вимог та розгляд справи без її участі. В якій просила залишити позовні вимоги в частині: Надання [PERSON], [INFO], уродженця с. Макарове Станично-Луганського району, Луганської області, Україна дозволу на період з 11 серпня 2017 року до 28 серпня 2018 року на в'їзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану українською владою територію України у супроводі матері - [PERSON], [INFO] уродженки с. Макарове Станично-Луганського району Луганської області, Україна, без нотаріально посвідченої згоди батька дитини [PERSON], з обов'язковим поверненням до місця постійного проживання на підконтрольну уряду України територію. Відповідач в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, незважаючи на те, що своєчасно й належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. За таких обставин, суд приходить до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши надані до позову письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 11 травня 2012 року вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.9). Зі свідоцтва про народження дитини вбачається, що [PERSON], який народився [INFO], на даний час є малолітньою особою, її батьками є позивач та відповідач у цій справі (а.с.8). Із довідки УДМС України у Луганській області від 04 січня 2017 року №12/4-205 вбачається, що місце знаходження відповідача невідоме (а.с.16). Згідно листа Служби у справах дітей Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, представник служби підтримує заявлені [PERSON] позовні вимоги (а.с.33). З матеріалів позовної заяви з'ясовано, що в м. Луганську проживають близькі родичі позивачки та неповнолітньої дитини, відвідування яких на думку суду не суперечить інтересам дитини, також у неповнолітнього сину є проблеми зі здоров'ям, він потребує кваліфікованої допомоги за місцем його медичного обліку. Застосовуючи наведені вище норми до виниклих між сторонами правовідносин, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про надання дозволу їхній малолітній дитині на в'їзд на тимчасово окуповану територію через лінію зіткнення в межах Луганської області у супроводі матері. Переміщення громадян через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей здійснюється відповідно до Тимчасового порядку від 14 квітня 2017 року № 222-ог (далі Порядок). Згідно з пунктом 5.1.1 Порядку, в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 № 57. Відповідно до пункту 5.1.2 Порядку, виїзд з тимчасово неконтрольованої території громадян України: які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження (паспорта), а також будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з тимчасово неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Таким чином, виїзд з тимчасово неконтрольованої території на територію України не містить посилання на дотриманням Правил, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 № 57 За таких обставин, виникає необхідність у наданні дозволу тільки на в'їзд на тимчасово окуповану територію через лінію зіткнення в межах Луганської області дитини без згоди батька у супроводі матері з моменту набрання цим рішенням законної по 28 серпня 2018 року, у зв'язку з чим позовні вимоги про надання дозволу на в'їзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану українською владою територію України підлягають частковому задоволенню. Статтею ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» визначено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавляють батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги позивача [PERSON] на в'їзд/виїзд [PERSON], [INFO] на тимчасово неконтрольовану українською владою територію України з 11 серпня 2017 року до 28 серпня 2018 року без дозволу (згоди) батька дитини - [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме в частині надання дозволу на в'їзд [PERSON], [INFO] на тимчасово окуповану територію через лінію зіткнення в межах Луганської області без згоди батька у супроводі матері з моменту набрання цим рішенням законної по 28 серпня 2018 року Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі №6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі №6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі №6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі №6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-32509ск15, від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск1. Визначаючи термін дозволу на вивіз дитини, суд враховує й інтереси батька, не позбавляючи його таким чином можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Ухвалою Біловодського районного суду від 29.01.2018 року позивачу було повернуто частину судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. у зв'язку зі зменшенням позовних вимог.

Outcome: partial