Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, за змістом якого просить суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю - житловим будинком [ADDRESS], визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що вона, [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) є власником 73/100 частин домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 21.09.1992 року. Вказане домоволодіння складається з двох житлових будинків: літ. А та літ. Б. та розподілено наступним чином: 73/100 частин домоволодіння відповідає житловому будинку літ. А, а 27/100 частин - житловому будинку літ. Б. Як зазначає позивач, 27/100 частин вказаного домоволодіння належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.04.2008 року. За твердженням позивача, вона, на прохання своєї доньки, надала згоду на реєстрацію місця проживання відповідача як зятя у належному їй житловому приміщенні, однак сімейне життя у останніх не склалось та шлюб в подальшому було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.03.2017 року. Після розірвання шлюбу в березні 2017 року відповідач зібрав свої речі та виїхав з належного позивачу будинку. Позивач зазначає, що реєстрація місця проживання відповідача у належному їй житлі створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, вирішити зазначене питання добровільному порядку позивач немає можливості, оскільки їй невідомі адреса та засоби зв'язку відповідача. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.10.2018 року провадження у справі відкрито та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, відзиву або будь-яких заяв до суду не подавав, а тому на підставі статей 280 - 282 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача за згодою представника позивача. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надіслала на адресу суду заяву за змістом якої просила розглядати справу без її участі та повідомила, що проти задоволення позову не заперечує, а також підтвердила, що відповідач в будинку за адресою: [ADDRESS] не мешкає з березня 2017 року, забрав свої речі та з того часу вона останнього жодного разу не бачила. Свідки [PERSON] та [PERSON], допитані в судовому засіданні, пояснили, що вони є сусідами позивача та їм відомо, що відповідач по справі мешкав та зареєстрований у будинку за адресою: [ADDRESS], вони з відповідачем були знайомі та спілкувались по сусідству. Окрім того, підтвердили обставини викладені у позові та повідомили, що восени 2017 року відповідач зібрав свої речі та виїхав з вищезазначеного будинку, на даний час мешкає у місті Києві, точна адреса його проживання їм невідома, з того часу вони його не бачили. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить73/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією дарування 21.09.1992 року посвідченого державним нотаріусом П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 31294 (а.с.5-6), копією технічного паспорту на зазначений будинок (а.с.10-12). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.04.2008 року виданого державним нотаріусом П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В.В. [PERSON] є власником 27/100 частин домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Матеріалами справи підтверджено (а.с.13, 15), що позивач (дівоче прізвище Ткацька) за життя у зв'язку з укладанням шлюбу з громадянами [PERSON] та [PERSON], змінювала своє прізвище відповідно до прізвищ чоловіків. Як вбачається з матеріалів справи дочка позивача - [PERSON] уклала шлюб з громадянином [PERSON], який рішенням Шевченківського районом суду м. Запоріжжя від 13.03.2017 року було розірвано (а.с.14-16). Відповідно до інформації, що отримана з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 02.10.2018 року (а.с.24) відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 25.05.2006 року по теперішній час. Як вбачається з акту обстеження житлового будинку від 20.08.2018 року (а.с.18) підписаного сусідами позивача, останніми установлено, що відповідач [PERSON] у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не проживає з березня 2017 року, його речей в будинку немає. Частиною 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною 2 статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з статтею 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як зазначає позивач в позові, відповідач не мешкає у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з березня 2017 року. Зазначені обставини підтвердили в допитані судовому засіданні свідки. Доказів на спростування даних обставин суду не надано. На підставі вищевикладеного суд вважає вимоги позивача правомірними, оскільки відповідач у зазначеній квартиріне мешкає з березня 2017 року, домовленостей між сторонами щодо збереження права користування квартирою не було, відтак, суд вважає за доцільне визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. За приписами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved