Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості 1/2 частини боргу. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 14.11.2001року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб актовий запис № 336, та 25.08.2004 року за спільним рішенням з відповідачем. Позивачем було укладено кредитний договір № 379/П/2006-840 з ВАТ КБ «Надра» для придбання транспортного засобу марки «Тoyota Land Cruiser» 2005 року випуску, на підставі біржової угоди № 543521 від 18.04.2006року був придбаний зазначений автомобіль. 18.08.2008 року позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір з Печерським відділенням Київської філії АКБ «Укрсоцбанк» № 24-12/183 на суму 55000.00 дол. США, також в забезпечення даного зобов'язання між АКБ «Укрсоцбанк» та позивачем було укладено іпотечний договір №02-10/3466 від 18.08.2008 року. Відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач просить Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] ? частину коштів. Сплачених [PERSON] після розірвання шлюбу у період часу з грудня 2011 року по дату винесення рішення суду у цій справі за кредитним договором № 24-12/183 від 18.08.2008 року, укладеним між [PERSON] та Печерським відділенням Київської філії АКБ «Укрсоцбанк» у розмірі 25322,20 дол. США, що за офіційним курсом АКБ «Укрсоцбанк» складає 209 672,83 грн., та стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали в повному обсязі, наполягала на його повному задоволенні, зазначивши при цьому, що вказані кошти пішли на погашення боргу будівництва житлового будинку в [ADDRESS]. (а.с. 10), так як дані кошти були позичені у знайомих. В ході судового засідання позивачем та її представником доказів про існування договору-позики або будь якої розписки надано не було. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, просив суд відмовити у його задоволенні, та як вважає їх необґрунтованими та недоведеними. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.11.2001 року, рішенням Дарницького райсуду м. Києва від 05.10.2010 року шлюб було розірвано, та Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м.Києва 28.12.2010року було видано свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER]. Також судом встановлено, що в серпні 2004 року сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, за рахунок спільних коштів, уклали кредитний договір № 815-009/04 з АКБ «Правекс Банк» з метою придбання автомобіль «Mersedes», та 25.08.2004 року за спільним рішенням з відповідачем. Позивачем було укладено кредитний договір № 379/П/2006-840 з ВАТ КБ «Надра» для придбання транспортного засобу марки «Тoyota Land Cruiser» 2005 року випуску, на підставі біржової угоди № 543521 від 18.04.2006року був придбаний зазначений автомобіль. 18.08.2008 року позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір з Печерським відділенням Київської філії АКБ «Укрсоцбанк» № 24-12/183 на суму 55000.00 дол. США., зі сплатою 15 % річних та поверненням суми кредиту рівними частками у сумі 1000 дол. США., також в забезпечення даного зобов'язання між АКБ «Укрсоцбанк» та позивачем було укладено іпотечний договір №02-10/3466 від 18.08.2008 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києві від 19.04.2011 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа ПАТ «Укрсоцбанк» про поділ майна подружжя та переведення обов'язків по договору кредиту, розірвання договору іпотеки та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя. Вказаним рішенням було відмовлено у задоволені вимоги [PERSON] про переведення на [PERSON] обов'язків по договору кредиту від 18.08.2008 року укладеного між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті сами особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно зі ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що будь-яка річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21.12.2007 року N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Придбання майна на підставі договору купівлі-продажу, учасником якого був лише один з подружжя, не свідчить про належність вказаного майно до його як покупця роздільного майна. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтями 70,71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Пунктом 19 вказаної Постанови Пленуму ВСУ передбачено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69- 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду в зв'язку з чим задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed