Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.01.2018 року та 08.03.2019 року померли її батьки, після смерті яких відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернулась до нотаріуса з метою прийняття спадщини, але їй було відмовлено, оскільки на майно померлих накладений арешт. Згідно з інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - підставою для обтяження на зазначений житловий будинок є договір застави, укладений з [PERSON] . Позивач зазначає, що ні вона ні члени її сім`ї ніколи не були знайомі з [PERSON] та ніколи не укладали з ним договір застави. Так, відповідно до витягу з Реєстру для реєстрації заборони відчуження жилих будинків Генічеської ДНК за 1951-1992 року - у 1966 році був накладений арешт на будинок [PERSON] , розташованого за адресою: [ADDRESS] . Однак, відповідно до Акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 22.11.1978 року, будівництво житлового будинку [ADDRESS] було розпочато у 1968 році, завершено у 1973 році та введено в експлуатацію 1978 році. Таким чином, арешт накладений на вказаний житловий будинок у 1968 році є помилковим та безпідставним, оскільки на той час будівництво даного будинку не було завершено та його не введено в експлуатацію. Тому позивач була вимушена звернутись до суд з метою захисту свого порушеного права. Позивач [PERSON] до судового засідання не прибула, але її представник [PERSON] попередньо до суду надала клопотання про розгляд справи без їх участі, зазначивши, що позов підтримують, просять суд його задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судової повістки та оголошення на веб-сайт судової влади. Відзив до суду не надходив. Третя особа - [PERSON] до судового засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом оголошення на веб-сайті судової влади. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. На підставі вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 28.04.1966 року громадянці [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Генічеської міської ради депутатів трудящих було виділено земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , під будівництво житлового будинку, що підтверджується копією Рішення виконавчого комітету Генічеської міської ради від 28.04.1966 року. У період з 1968 року по 1973 року на даній земельній ділянці було побудовано житловий будинок №5 та будинок введено в експлуатацію 1978 року, що підтверджується копією Акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 22.11.1978 року. Таким чином, житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві приватної власності за громадянкою [PERSON] , що підтверджується копією договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 31.05.1966 року. В подальшому, на підставі протоколу Генічеської міської ради №5від 23.07.1975 року будинку [PERSON] присвоєно № 7 замість № 5. Так, [PERSON] після укладення шлюбу з [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01.10.1965 року. [INFO] померла [PERSON] та [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копіями Свідоцтв про смерть серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , виданих Генічеським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області. [PERSON] та [PERSON] були батьками [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.02.1975 року. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє дошлюбне прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 17.10.1998 року. Після смерті батьків відкрилась спадщина, у зв`язку з чим [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте отримала відмову від нотаріуса, оскільки на майно померлих накладено арешт, що підтверджується копією листа №191/01-16 від 02.04.2021 року приватного нотаріуса Бернацької Н.Г. Так, відповідно до копії витягу № 215945490 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.07.2020 року - на житловий будинок [ADDRESS] накладено заборону (архівний запис), за реєстраційним номером обтяження № 2496526, підставою для виникнення обтяження став укладений з [PERSON] договір застави нотаріальної форми, посвідчений Генічеською районною державною нотаріальною конторою. Проте, як зазначає позивач, що вона та члени її родини ніколи не були знайомі з громадянином [PERSON] , ніколи не укладали договір застави з ним та відповідно не мали ніяких боргових зобов`язань. Так, відповідно до копії витягу з Реєстру для реєстрації заборони відчуження жилих будинків Генічеської державної нотаріальної контори за 1951-1992 роки, виданого Держаним нотаріальним архівом Херсонської області від 20.07.2020 року, на майно [PERSON] у 1966 році було накладено арешт (заборону) на будинок розташованого за адресою: [ADDRESS] та зазначено номер будинку - 7. Судом для дослідження була витребувана інвентарна справа на спірний будинок, з якої вбачається, що [PERSON] надавалась земельна ділянка [ADDRESS] для будівництва будинку, та в подальшому, на підставі протоколу Генічеської міської ради №15 від 23.07.1975 року, будинку присвоєно [ADDRESS] , згідно розпорядження виконкому Генічеську міської ради від 19.02.2016 року. Таким чином, аналізуючи вищенаведені докази, суд вбачає, що арешт 05.04.1966 року був накладений не на будинок [PERSON] , який на той час мав № 5, а на інший будинок, який на час арешту рахувався під [ADDRESS] та належав іншій особі, ймовірно [PERSON] . Враховуючи, що арешт накладався не на будинок [PERSON] , подальша заборона його відчуження є безпідставною та такою, що порушує права власника. Згідно зі ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом частин 1 та 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За таких обставин, оскільки накладення арешту відбулось 1966 року, в той час коли житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , взагалі не існувало, суд приходить до висновку, що правові підстави для збереження обтяження, відсутні. Таким чином, з огляду на те, що наявність обтяження у вигляді заборони відчуження за відсутності достатніх правових підстав для цього, порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про виключення вказаного житлового будинку з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, суд зазначає наступне. Відповідно по положень ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі, зокрема, судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Тобто, вимога про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про обтяження, на даний момент є передчасною, оскільки позивач не звертався до державного реєстратора з судовим рішенням та відповідно не отримував відмову від реєстратора, яка і може бути підставою для зобов`язання останнього виключити запис про обтяження. Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial