Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнень, зазначила, що вона має право на частку майна за заповітом, що залишилось після смерті її матері [PERSON], що проживала за адресою: [ADDRESS], померлої [INFO] року. На частку спадкового майна претендує і брат позивачки - [PERSON], який проживає в квартирі де проживали батьки позивачки. Батько [PERSON] - [PERSON], [INFO], нотаріально заповідав своєму сину - [PERSON] частини спадкового майна, а матір позивачки - [PERSON] також заповідала їй частину спадкового майна. На сьогоднішній день спадкове майно складається із 3-х кімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також будинку із земельною ділянкою площею 0,8168 га, що знаходиться в [ADDRESS]. 25 вересня 2007 року батько позивачки звернувся до Першої Дніпропетровської держаної нотаріальної контори із заявою, де зазначив, що відмовляється від свого права на частину спадкового майна після смерті [PERSON] на підставі ст. 60, 65 СК України 1268 ЦК України. Позивачка вважає, що державний нотаріус Лада І.М. зобов'язана була на офіційне звернення (заяву) її батька, щодо відмови від свого права на обов'язкову частку спадкового майна і права власності в спільному майні подружжя на 1/2 частину майна, надати йому офіційну відповідь де зазначити відмову в прийнятті від нього заяви з посиланням на вимогу ст. 1268 ЦК України, де вказати, що батько пропустив на 2 дні встановлений законом строк. Але державний нотаріус Лада І.М. в лівому куті бланку заяви, де зазначена дата її надходження, на печатці зробила не зовсім зрозумілий надпис «помилка». Ця заява на бланку була зареєстрована в реєстрі за №2-2476. Нотаріус Лада І.М. в заяві [PERSON] віл 25 вересня 2007року на печатці зробила напис «помилка» - що було схоже на підпис, і тільки пізніше позивачка це добачила. Таким чином нотаріус Лада І.М. заховала свою помилку і ввела в оману позивачку і її батька. Свідоцтво на право власності на 3-х кімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], видане 02 лютого 1994 року на батьків позивачки, брат позивачки в ньому не зазначений. Після смерті батька [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини в Першу Дніпропетровську державну нотаріальну контору. Нотаріус [PERSON] відмовила їй у вирішенні питання щодо видачі свідоцтва на спадщину після смерті матері [PERSON] посилаючись на те, що [PERSON] прострочила строк подання заяви і рекомендувала останній звернутись до суду. Всі документи були у батька позивачки і вона не знала всіх обставин, пов'язаних з успадкуванням. [PERSON] не знала, що мати залишила їй майно і нотаріально це завірила. Незадовго до смерті батька, між ним та позивачкою відбулась розмова стосовно спадкового майна. Батько висказав чітко свою волю, а саме: він вимагав, щоб позивачка ні за яких обставин не зверталась до суду стосовно поділу спадкового майна, оскільки вважав, що він і мати ще за свого життя розпорядилися своїм нерухомим майном. Тому [PERSON] вважала, що між нею і братом ніяких непорозумінь не може бути. Пройшли роки, брат перестав розуміти [PERSON] та вважає, що спадкове майно належить тільки йому. Позивачка вважала, що на підставі ст. 67 Закону України «Про нотаріат», нотаріус за згодою брата, включить її до свідоцтва про право на спадщину, як спадкоємця, що пропустив строк для сприйняття спадщини. [PERSON] робила певні зусилля для вирішення цього питання з братом, але він перестав її розуміти, і вона змушена була з цим питанням звернутися до суду. Позивачка у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, згідно письмової заяви позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розгляд справи провести без її участі, на підставі документів, наявних в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, при цьому надав суду заяву про розгляд даної справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Представник Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, при цьому надав суду заяву про розгляд даної справи без його участі, у вирішенні питання поклався на розсуд суду. Враховуючи дані обставини, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної цивільної справи без участі сторін, обмежившись дослідженням письмових доказів, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 197 ч. 2 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, [INFO] року народилась [PERSON], батьком якої є [PERSON], матір'ю - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30 квітня 1952 року (а.с. 8). [INFO] року народився брат позивачки - [PERSON]. 23 лютого 1974 року позивачка та [PERSON] зареєстрували шлюб та дружині було присвоєне прізвище чоловіка - «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 23 лютого 1974 року серії [NUMBER] (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва на спадщину, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 02 лютого 1994 року №1/577-94, квартира [ADDRESS], належіть на праві сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Згідно до Державного акту на право приватної власності на землю IV-ДП №125818, виданого [PERSON] про те, що на підставі рішення VI сесії XXII скликання Сурсько-Михайлівської сільської Ради народних депутатів від 05 серпня 1997 року, їй передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,8168 га в межах, згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території с. Сурсько-Михайлівської сільської Ради. Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,25 га, підсобного господарства - 0,5668 га (а.с. 11). 25 лютого 1999 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом ПДДНК Сидоревич В.А. та зареєстровано за №6-816, відповідно до якого матір позивачки заповіла останній: «усе майно, де воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що мені буде належати на день смерті і на що я за законом матиму право» (а.с. 15). Відповідно до заяви [PERSON], останній ознайомлений зі змістом вищевказаного заповіту, ознайомлений зі змістом ст. 1241 ЦПК України та відмовився від свого права на отримання частки спадкового майна, як і від отримання свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя на 1/2 частину майна. Дану заяву засвідчено державним нотаріусом ПДДНК Лада І.М. 25 вересня 2007 року та зареєстровано в реєстрі за №2-2476 (а.с. 14). [INFO] року померла мати позивачки - [PERSON], у зв'язку з чим Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від [INFO] року та про що зроблено відповідний актовий запис за №2434 (а.с. 12). 28 вересня 2013 року помер батько позивачки - [PERSON], що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 17 січня 2014 року, актовий запис за №6926 (а.с. 13). Після смерті батька [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини в Першу Дніпропетровську державну нотаріальну контору, на що нотаріус [PERSON] відмовила їй у вирішенні питання щодо видачі свідоцтва на спадщину після смерті матері [PERSON] посилаючись на те, що [PERSON] прострочила строк подання заяви і рекомендувала останній звернутись до суду (а.с. 16). Відповідно до довідок абонентського відділу Жовтневого району «Міські комунальні платежі» №1392, №1393, №1394, 1395 від 17 січня 2014 року, за адресою: [ADDRESS], позивачка зареєстрована не була (а.с. 9). Всі документи були у батька позивачки і вона не знала всіх обставин, пов'язаних з успадкуванням. [PERSON] не знала, що мати залишила їй майно і нотаріально це завірила. Незадовго до смерті батька, між ним та позивачкою відбулась розмова стосовно спадкового майна. Батько висказав свою волю, а саме: він вимагав, щоб позивачка ні за яких обставин не зверталась до суду стосовно поділу спадкового майна, оскільки вважав, що він і мати ще за свого життя розпорядилися своїм нерухомим майном. Тому [PERSON] вважала, що між нею і братом ніяких непорозумінь не може бути. Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо урегульовані наступним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В ст. 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Частина 2 цієї статті вказує, що заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Статтею 1270 ЦК України, передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст.1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Пунктом 24 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 встановлено, що при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Відповідно ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, позивачка являється спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері Причину пропуску строку для прийняття спадщини суд вважає поважною. Крім того, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, позовна заява підлягає задоволенню в частині визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, відповідно до ст. ст. 15, 16, 1272 ЦК України. Крім іншого, суд зазначає, що позовні вимоги [PERSON] до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори до задоволення не підлягають, оскільки нотаріальна контора не є заінтересованою особою у справах про спадкування. Визначаючись в питанні розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне на підставі ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 243,60 гривень, що підтверджується квитанцією. На підставі викладеного та

Outcome: partial