Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Луганській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України в Луганській області, якою просила, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, стягнути на її користь заробітну плату за жовтень та листопад 2014 року у розмірі 3891 гривня 75 копійок. Про місце, день та час розгляду справи по суті, особи, які беруть участь у справі повідомлялись належним чином, але не прибули. Позивач та представник відповідача клопотали про розгляд справи без їх участі, а от представник третьої особи не з`явився і причин неявки не повідомив. Тому у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа розглядалась без їх участі, а в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала у тому, що і у жовтні, і у листопаді 2014 року, вона працювала у Перевальському районному суді Луганської області на посаді оператора комп'ютерного набору. Але відповідач, як відповідальна особа за нарахування та виплату їй заробітної плати, і досі не розрахувався із нею. Тому вона і звернулась до суду для стягнення з останнього заборгованості по заробітній платі, включаючи її індексацію та компенсацію за порушення строків її виплати. Позиція відповідача полягала у тому, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через те, що джерелом коштів на оплату праці позивача, як працівника установи, що фінансується з бюджету є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів. А пунктом 2 «Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», який затверджено постановою Кабінету Міністрів України №595 від 07 листопада 2014 року, передбачено, що на «тимчасово неконтрольованій території» видатки з державного бюджету здійснюються лише після повернення такої території під контроль органів державної влади. А територія Перевальського району Луганської області, згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р, входить до переліку «тимчасово неконтрольованих територій». Тому, у відповідача відсутні підстави для нарахування і виплати заробітної плати позивачу. Також, листом від 04 листопада 2014 року, Державна казначейська служба України повідомила відповідача про те, що казначейське обслуговування розпорядників бюджетних коштів (яким є у тому числі й відповідач), їх одержувачів на територіях, що не контролюються української владою - призупинено. А крім того, відповідач не має жодних документів підтверджуючих, що позивач продовжував роботу, як працівник Перевальського районного суду Луганської області у жовтні та листопаді 2014 року, і виконував свої функції. Не має і документів чи доказів, що позивач знаходиться на території підконтрольній Україні. При цьому відповідач вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду. Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, суду не повідомлена, оскільки правом на подачу суду будь-яких доказів та/або письмових заперечень проти позову, третя особа не скористалась. Суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у справі доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: [PERSON], з 03 жовтня 2011 року призначено на посаду оператора комп'ютерного набору Перевальського районного суду Луганської області, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису у розмірі 1218 гривень (а.с.5-7,8-10,11,76). У жовтні та листопаді 2014 року, Перевальський районний суд Луганської області свою роботу не припиняв, судді та працівники апарату працювали у звичайному режимі (а.с.65-66,69,71-72,74). Територіальна підсудність справ вказаному суду була змінена тільки 08 грудня 2014 року (а.с.75). За жовтень 2014 року, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області нарахувало [PERSON] у вигляді заробітної плати за жовтень 1576 гривень 18 копійок, але за листопад 2014 року, нарахування заробітної плати останній не проводилось (а.с.4,91-93). При цьому, з розрахунково-платіжної відомості заробітної плати за жовтень 2014 року вбачається, що при нарахуванні заробітної плати [PERSON], застосовується податкова соціальна пільга (а.с.4,91-93). У листопаді 2014 року, [PERSON] фактично відпрацювала 20 днів, у відпустках, відрядженнях чи на лікарняному не знаходилась (а.с.13-14). Згідно наказу виконуючого обов'язки керівника апарату Перевальського районного суду Луганської області №127 від 24 листопада 2014 року, за рахунок економії фонду заробітної плати за листопад 2014 року, [PERSON] (як і інші працівники суду) була премійована у розмірі 10% (а.с.118). А згідно наказу виконуючого обов'язки керівника апарату цього ж суду №128 від 24 листопада 2014 року, [PERSON] (як і інші службовці суду), за рахунок економії фонду заробітної плати за листопад 2014 року, отримала надбавку за високі досягнення у праці у розмірі 10% від посадового окладу (а.с.16). Заробітна плата, за роботу [PERSON] на посаді оператора комп'ютерного набору у жовтні та листопаді 2014 року, як і іншим працівникам Перевальського районного суду Луганської області, у грудні виплачена не була (а.с.65-66,69-72). А у лютому 2015 року, [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом про стягнення заробітної плати за роботу у жовтні та листопаді 2014 року (а.с.1-3). Станом на дату прийняття рішення, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що заробітна плата [PERSON] за жовтень та листопад 2014 року, виплачена їй повністю або частково (а.с.1-137). Із встановлених обставин вбачається, що між сторонами виникли трудові правовідносини, в межах яких виник спір щодо права позивача, як працівника, на отримання заробітної плати за виконану роботу у жовтні та листопаді 2014 року, з урахуванням індексації, а також його права на отримання компенсації за порушення строків виплати заробітної плати. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини 1 статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому означене право, включає в себе і право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке згідно частини 7 статті 43 Основного Закону України, захищається законом. Так, стаття 1 Закону України «Про оплату праці» визначає, що винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу є заробітною платою, розмір якої залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності його підприємства. А частина 1 статті 24 цього ж закону гарантує, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні гарантії закріплені й у частині 1 статті 115 Кодексу законів про працю України. Разом з цим, частинами 1 і 2 статті 142 та частиною 5 статті 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких (в частині фінансового забезпечення діяльності місцевих судів загальної юрисдикції) є Державна судова адміністрація України, а умови оплати праці працівників апарату у таких судах визначаються на засадах, що встановлені для відповідної категорії працівників апаратів центральних та місцевих органів виконавчої влади. При цьому, з огляду на положення частини 2, 3 статті 8 та частини 1 статті 10 Закону України «Про оплату праці», умови конкретного розміру оплати праці таких працівників визначались Кабінетом Міністрів України. Так, постановою Кабінету Міністрів України №268 від 09 березня 2006 року, було затверджено структуру та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів. Судом встановлено, що з урахуванням положень пункту 2 цієї постанови, додатка 55 до неї, а також положень частини 1 і 3 статті 3 Закону України «Про оплату праці» та статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», начальником Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області було затверджено штатний розпис Перевальського районного суду Луганської області на 2014 рік, за яким посадовий оклад оператора комп'ютерного набору склав 1218 гривень (а.с.76). За роботу [PERSON] на вказаній посаді у жовтні місяці 2014 року, відповідач, враховуючи її оклад, з урахуванням кількості фактично відпрацьованих днів (794 гривні 35 копійок), визнаючи її право на отримання надбавки за високі досягнення у праці (10% від посадового окладу, з урахуванням кількості фактично відпрацьованих днів - 79 гривень 43 копійки), премії (10% від посадового окладу, з урахуванням кількості фактично відпрацьованих днів та надбавки - 87 гривень 38 копійок) та відпускних (519 гривень 70 копійок) нарахував їй 1576 гривень 18 копійок, яка враховує індексацію (95 гривень 32 копійки) (а.с.4,91-93), і правильність такого нарахування позивачем не оспорюється, а судом підтверджується (а.с.123-127,4,15,76,91-93,119). За роботу [PERSON] на цій же посаді у листопаді місяці 2014 року, відповідач заробітну плату їй не нарахував (а.с.91). А за підрахунками позивача вона повинна була скласти 1669 гривень 88 копійок, і суд погоджується з такими розрахунками позивача, оскільки вони здійснені позивачем правильно та ґрунтуються на доказах, які є в матеріалах справи. Зокрема, ця сума складається із встановленого позивачу окладу (1218 гривень), з урахуванням того, що позивач відпрацював усі робочі дні місяця (а.с.76,12-14), надбавки за високі досягнення у праці (10% від посадового окладу - 121 гривня 80 копійок, а.с.16), премії (10% від посадового окладу, з урахуванням надбавки - 133 гривні 98 копійок, а.с.118), та індексації (196 гривень 10 копійок), підрахунок якої перевірено судом на правильність обчислення ((зокрема, визначення суми яка підлягає індексації (1218 гривень); використання саме тих індексів інфляції, які було опубліковано у 2014 році (102,2 - березень; 103,3 - квітень; 103,8 - травень; 101 - червень; 100,4 - липень; 100,8 - серпень; 102,9 - вересень; 102,4 - жовтень; 101,9 - листопад); визначення базового місяця для обчислення індексації (грудень 2013 року) та наростаючий підсумок (16,1)) та відповідність застосування положень статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року. При цьому суд констатує, що відповідач не довів, а суд не знайшов жодної причини, яка б виправдовувала бездіяльність відповідача в частині не нарахування заробітної плати позивачу. У тому числі це стосується й тих нормативно-правових актів, на які посилається відповідач у своїх запереченнях, оскільки жоден з них не звільняє відповідача від обов'язку нарахування заробітної плати працівникам апарату суду. Суд уважно ставиться до аргументів відповідача щодо відсутності у нього будь-яких документів, які б підтверджували здійснення позивачем своїх функцій як працівника протягом листопада 2014 року, але вважає їх не переконливими з наступних мотивів. З огляду на положення статей 1,24 Закону України «Про оплату праці», статті 115 Кодексу законів про працю України, а також статей 142 та 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин), саме відповідачу належить виконувати обов'язок щодо виплати заробітної плати позивачу за виконану ним роботу. А такий обов'язок, апріорі, включає в себе здійснення активних дій, у першу чергу, щодо нарахування заробітної плати. У цьому аспекті, суд бере до уваги те, що про роботу Перевальського районного суду Луганської області у звичайному режимі, у листопаді та жовтні 2014 року, відповідач неодноразово повідомлявся у грудні 2014 року виконуючим обов'язки Голови цього суду, з посиланням на первинні документи, що це підтверджують (а.с.65-66,70). Однак здійснення хоча б яких-небудь активних дій по витребуванню необхідних відповідачу для нарахування заробітної плати позивачу документів, відповідачем не доведено. Як не доведено й фактів ухилення чи умисного не надання відповідачу будь-ким документів, які необхідні для нарахування заробітної плати позивачу. Також, суд бере до уваги й те, що з відкриттям провадження у справі, відповідачу було надіслано позов, з обґрунтування якого, і, додатків до якого вбачається, що позивач надав в суд накази, які підтверджують встановлення позивачу надбавки та премії у відповідному розмірі, а також надано табель робочого часу (а.с.1-19). Однак, правами на ознайомлення з такими документами, у тому числі зняття копій, а також правом на подання клопотання про витребування оригіналів таких документів, відповідач не скористався, хоча міг це зробити. Суд не може не помітити і той факт, що відповідач нарахував позивачу заробітну плату за жовтень 2014 року та навіть надав йому розрахунок заробітної плати, як це передбачено законодавством про працю, а тому доводи відповідача не виглядають повністю правдивими, та такими з якими можна погодитись. Тому, з огляду на викладене, суду видається очевидним, що відповідач мав достатнього часу та можливостей отримати усі необхідні йому документи для нарахування позивачу заробітної плати за листопад 2014 року, а також відсутність реальної неможливості це зробити. Що стосується права позивача на своєчасне отримання заробітної плати за жовтень 2014 року у розмірі 1576 гривень 18 копійок та за листопад 2014 року у розмірі 1669 гривень 88 копійок, суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. У цьому аспекті, стаття 8 ЦПК України передбачає, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. З цього приводу, ще 01 листопада 1996 року, Пленум Верховного Суду України у пункті 2 своєї постанови №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначив, що оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. При цьому, судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. А у пункті 5 постанови, Пленум Верховного Суду України констатував, що якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт (у тому числі постанова чи розпорядження Кабінету Міністрів України), який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини. Судом встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю, у першу чергу, передбачено частиною 7 статті 43 Основного Закону України та захищається законом. І частина 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці» та частина 1 статті 115 Кодексу законів про працю України гарантують це. Оскільки передбачають, що заробітна плата, у будь-якому разі, виплачується працівникам не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Таким чином, Конституція України та названі закони встановлюють і гарантують кожному працівнику його право отримати заробітну плату у повному обсязі не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Що у випадку з позивачем, означає передбачену Конституцією та законом України гарантію отримання заробітної плати за жовтень 2014 року не пізніше 07 листопада 2014 року, а за листопад 2014 року не пізніше 07 грудня 2014 року. Однак, означене право на своєчасне одержання винагороди за працю, як таке, що охоплюється статтею 43 Конституції України, в силу положень частини 2 статті 64 Основного Закону України, може бути обмежене, у випадках передбачених Конституцією України, у тому числі в умовах воєнного або надзвичайного стану, із зазначенням строку дії цих обмежень. При цьому будь-яке обмеження названого права не може мати місце, крім випадків, передбачених Конституцією України. З огляду на положення пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина. А згідно статті 22 Основного Закону України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. У цьому аспекті, суд враховує висновки Конституційного Суду України, які надані ним у пункті 3 рішення №15-рп/2000 від 14 грудня 2000 року (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) в тій частині, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (статті 5, 38, 69, 72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам; з наведеного випливає, що Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Саме тому, суду видається очевидним, що строки виплати винагороди за працю, які встановлені частиною 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці» та частиною 1 статті 115 Кодексу законів про працю України, можуть бути змінені, за описаних вище умов (у тому числі в умовах воєнного чи надзвичайного стану чи без його введення у випадках, передбачених Конституцією України), але виключно Законом України, до якого акти Кабінету Міністрів України (зокрема, постанови і розпорядження) не відносяться. Тому суд, не вбачає можливим застосувати для вирішення справи, як того бажав відповідач, положення пункту 2 «Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595, яким фактично, будь-які видатки з державного бюджету, а тому й видатки на виплату заробітної плати, поставлені у залежність від повернення населених пунктів Донецької та Луганської областей (на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження) під контроль органів державної влади України. Додатково суд враховує, що вказаний пункт 2 названого тимчасового порядку, визнано незаконним та не чинним з моменту його прийняття, постановою Київського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року (яка набрала законної сили 02 квітня 2015 року, після її перегляду Київським апеляційним адміністративним судом) Як наслідок, та з мотивів указаних вище суд вважає, що положення названого нормативно-правового акту не звільняли та не звільняють відповідача від виконання обов'язку щодо своєчасної оплати праці позивача, та не можуть бути застосованими для вирішення справи. Суд погоджується з доводами відповідача в тій частині, що згідно статті 8 Закону України «Про оплату праці» умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України. Однак, вказаною постановою Кабінету Міністрів України №595, умови розміру оплати праці не вирішувались, і таке питання не стоїть на розгляді суду. Суд не може визнати правильним застосування відповідачем усіх положень статті 13 Закону України «Про оплату праці». Зокрема, з мотивів описаних вище та прямих приписів Конституції України, у тому числі щодо дії в України принципу верховенства права (стаття 8), суд вважає що положення частини першої вказаної статті слід розуміти так, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі не будь-яких, а таких законодавчих та інших нормативних актів України, які відповідають Конституції України та законам України. Проте безспірною, для суду, є позиція відповідача щодо необхідності застосування положень частини 1 і 2 статті 4 Закону України «Про оплату праці», які передбачають, що джерелом коштів на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел. У цьому аспекті суд бере до уваги те, що і Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» і Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» кошти на оплату праці працівників судів Луганської області передбачені. Не можуть слугувати виправданням бездіяльності відповідача в частині виплати позивачу заробітної плати і положення листів Державної казначейської служби України, оскільки останні, за своєю правовою природою, нормативно-правовими актами не являються, а тому не можуть серйозно розглядатись як правова підстава для утримання відповідачем від здійснення вказаних легітимних дій. Положення ж Закону України «Про боротьбу з тероризмом», на який робиться посилання відповідачем, не передбачають прямого відходу держави від гарантованих нею строків виплати заробітної плати працівникам (у тому числі тих, які працюють в установах, що фінансуються з державного бюджету) в районі проведення антитерористичної операції. Що стосується Постанови Правління Національного Банку України «Про призупинення здійснення фінансових операцій» №466 від 06 серпня 2014 року, то уважне ознайомлення з її положеннями дає підстави для висновку, що банкам України, небанківським установам та національному оператору поштового зв'язку постановлено призупинити операції з виплати переказів коштів, тільки на території тих населених пунктів, які не контролюються української владою. Отже, здійснення таких операцій на території інших населених пунктів тим людям, які проживають у населених пунктах, що не контролюються української владою, не заборонено (а значить і позивачу, який проживає на такій території). При цьому суд враховує, що банкам, пунктом 4 вказаної постанови, взагалі-то підтверджено право надавати клієнтам послуги за допомогою засобів мобільного обслуговування незалежно від території їх знаходження, що створює додаткові можливості для використання клієнтом банку своїх грошових коштів у формі заробітної плати. Також суд бере до уваги те, що відповідно до частини 4 статті 24 Закону України «Про оплату праці», за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу), з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Тобто, на думку суду, положення названої постанови Національного банку України підтверджують наявність тільки можливих проблем з виплати позивачу заробітної плати і тільки безпосередньо на територіях, які не контролюються української владою. І головне, виходячи з матеріалів справи та наданих відповідачем доказів, суд не побачив наявності реальних перешкод у здійсненні виплати заробітної плати позивачу, в силу наявності такої постанови. Таким чином, виходячи з тих фактичних та правових підстав, що описані вище, суд вважає що право позивача на своєчасне отримання заробітної плати за жовтень 2014 року у розмірі 1576 гривень 18 копійок та за листопад 2014 року у розмірі 1669 гривень 88 копійок було порушено відповідачем, і тому воно підлягає судовому захисту. Спосіб захисту свого порушеного права, позивач обрав правильно, а строки звернення ним до суду для стягнення належної йому заробітної плати, з огляду на положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, обмежень не мають. Одночасно, суд враховує і те, що згідно частини 3 статті 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тому суд, не може не погодитись з аргументами позивача щодо необхідності сплати йому відповідачем й компенсаційної виплати через втрату частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати більше ніж на 1 місяць, яка, згідно статті 34 Закону України «Про оплату праці», провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Зокрема, шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) - стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Перевіряючи здійснений позивачем розрахунок вказаної компенсації, судом встановлено наступне. Сума компенсації у зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати за жовтень 2014 року, по 31 березня 2015 року включно, дійсно складає: 352 гривні 66 копійок. Оскільки, було правильно визначено, що не виплачена заробітна плата за жовтень 2014 року склала 1576 гривень 18 копійок; розмір податкової соціальної пільги, яку мав право застосувати позивач: 609 гривень (що підтверджується положеннями статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», підпунктом 164.4.1, абз.8 пункту 1 розділу XIX «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України); розмір не виплаченої заробітної плати, після утримання податків, зборів і обов'язкових платежів, з урахуванням податкової соціальної пільги склав: 1343 гривні 47 копійок ((оскільки від нарахованих 1576 гривень 18 копійок, з урахуванням податкової соціальної пільги, підлягали утриманню єдиний соціальний внесок: 56 гривень 74 копійки (3,6%), податок з доходів фізичних осіб: 136 гривень 57 копійок (15%), професійний внесок: 15 гривень 76 копійок (1%), військовий збір: 23 гривні 64 копійки (1,5%), а всього: 232 гривні 71 копійка); а індекси інфляції, за період невиплати заробітної плати, склали: 101,9 - листопад 2014 року; 103 - грудень 2014 року; 103,1 - січень 2015 року; 105,3 - лютий 2015 року; 110,8 - березень 2015 року. Отже, 1576 гривень 18 копійок - 232 гривні 71 копійка = 1343 гривні 47 копійок * 26,25 (помножені між собою усі індекси інфляції) = 352 гривні 66 копійок. Сума компенсації у зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати за листопад 2014 року, по 31 березня 2015 року включно, складає не 323 гривні 03 копійки, як вважав позивач, а 338 гривень 88 копійок, через допущену позивачем описку. Для множення позивач правильно використав не виплачену заробітну плату за листопад 2014 року, яка складає 1669 гривень 88 копійок; розмір податкової соціальної пільги, яку мав право застосувати позивач: 609 гривень (що підтверджується положеннями статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», підпунктом 164.4.1, абз.8 пункту 1 розділу XIX «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України); розмір не виплаченої заробітної плати, після утримання податків, зборів і обов'язкових платежів, з урахуванням податкової соціальної пільги склав: 1351 гривня 60 копійок ((оскільки від нарахованих 1669 гривень 88 копійок, з урахуванням податкової соціальної пільги, підлягали утриманню єдиний соціальний внесок: 60 гривень 12 копійок (3,6%), податок з доходів фізичних осіб: 150 гривень 11 копійок (15%), професійний внесок: 16 гривень 70 копійок (1%), військовий збір: 25 гривень 05 копійок (1,5%), а всього: 251 гривня 98 копійок, що правильно обраховано позивачем); а індекси інфляції, за період невиплати заробітної плати, склали: 103 - грудень 2014 року; 103,1 - січень 2015 року; 105,3 - лютий 2015 року; 110,8 - березень 2015 року. Отже, 1669 гривень 88 копійок - 251 гривня 98 копійок (що правильно обраховано позивачем, але чомусь вказано 318 гривень 28 копійок) = 1417 гривень 90 копійок (а не 1351 гривня 60 копійок, як вказав позивач) * 26,25 (помножені між собою усі індекси інфляції) = 338 гривень 88 копійок, а не 323 гривні 03 копійки, як вказав позивач. Підсумовуючи, суд констатує, що сума компенсації у зв'язку із затримкою виплати заробітної плати позивачу по 31 березня 2015 року включно, по заробітній платі за жовтень 2014 року складає 352 гривні 66 копійок, а по заробітній платі за листопад 2014 року складає 338 гривень 88 копійок. Таким чином, на користь позивача слід присудити до стягнення з відповідача 3937 гривень 60 копійок, з яких: 1576 гривень 18 копійок - заборгованість по заробітній платі за жовтень 2014 року; 1669 гривень 88 копійок - заборгованість по заробітній платі за листопад 2014 року; 352 гривні 66 копійок - компенсація втрати частини заробітної плати за жовтень 2014 року, у зв'язку із порушенням строків її виплати по 31 березня 2015 року включно; 338 гривень 88 копійок - компенсація втрати частини заробітної плати за листопад 2014 року, у зв'язку із порушенням строків її виплати по 31 березня 2015 року включно. При цьому присудження судом на користь позивача 3937 гривень 60 копійок, замість 3891 гривні 75 копійок, суд не вважає порушенням принципу диспозитивності, оскільки суд присуджуючи до стягнення конкретну суму грошових коштів у цій справі, за межі позовних вимог не виходить, оскільки останні зводяться до стягнення невиплаченої заробітної плати, з урахуванням компенсації за порушення строків її виплати, як її складової. А допущена позивачем описка при правильно здійснених ним розрахунках, на думку суду, не може слугувати підставою для відмови у присудженні грошових коштів у належному розмірі. Тому, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, але на суму 3937 гривень 60 копійок. Зважаючи на те, що позивач на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI від 08.07.2011 року звільнений від сплати судового збору, розмір якого у вказаній справі, виходячи з положень пункту 1 частини 2 статті 4 цього ж закону та статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» від 06 грудня 2012 року №5515-VI складає 243 гривні 60 копійок, тому в силу положень частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд стягує з відповідача вказану суму судового збору в дохід держави, у повному обсязі. Отже,

Outcome: approved