Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до Тересвянської селищної ради, де третя особа Державна архітектурно-будівельна інспекція України про визнання права власності на нерухоме майно. В позовній заяві зазначив, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0.15 га., кадастровий номер 2124456200:03:003:0250, що розташована в смт. Тересва по вулиці Гагаріна, 23, Тячівського району. На вказаній земельній ділянці нею було збудовано обєкт нерухомого майна садибний(індивідуальний )житловий будинок з вбудованим магазином. Вказаний обєкт підлягає надійній та безпечній експлуатації, а також не виявлено порушень державних будівельних норм щодо його розміщення, що стверджується звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєкта від 11.11.2015 року та інформаційним листом відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Тячівської райдержадміністрації № 01-13/83 від 10.11.2015 року. Вартість спірного нерухомого майна складає 422013 гривень.\~\~ Однак, право власності на зазначене нерухоме майно не встановлено, оскільки будівництво було вчинено без отримання в установленому порядку дозволу на право проведення будівельних робіт. Оскільки земельна ділянка передана їй у встановленому законодавством порядку у власність, вважає, що право власності на побудований на ній обєкт нерухомого майна може бути визнано за ним в судовому порядку на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України.\~\~ Просить визнати за нею право власності на садибний(індивідуальний )житловий будинок з вбудованим магазином. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав посилаючись на викладені у письмовій позовній заяві обставини і просить позов задоволити. Представник Тересвянської селищної ради в судовому засіданні проти позову не заперечив і вважає за можливе його задоволити. На продовження розгляду справи не зявився , так як просив розглянути справу й його відсутності, а тому суд в порядку ст.169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Представники Державної архітектурно-будівельної інспекції України в судовому засіданні проти позову не заперечили посилаючись на те, що, крім відсутності дозволу, інших технічних порушень при будівництві вказаного обєкту не виявлено та іншого порядку оформлення права власності на даний обєкт немає. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] на земельній ділянці по вулиці Гагаріна №23 в смт. Тересва збудувала обєкт нерухомого майна садибний(індивідуальний )житловий будинок з вбудованим магазином. Також набула право власності для цієї мети на земельну ділянку, на якій розташований вказаний обєкт, кадастровий номер 2124456200:03:003:0250. На даний час виготовлено проект технічної документації на самовільно побудований вказаний житловий будинок. Згідно до висновку відділу містобудування і архітектури Тячівської райдержадміністрації від 10.11.2015 року № 01-13\\83 містобудівних та інших порушень не виявлено. Листом управління ДАБІ в Закарпатській області № 1007-3.7/1594 від 11.12.2015 року позивачці повернуто декларацію про готовність обєкта до експлуатації через невідповідність поданих документів вимогам законодавства, так як обєкт будівництва не підпадає під дію Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт. Цим же листом рекомендовано вирішити питання про визнання права власності на будівлі у судовому порядку. Згідно із частиною першою статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до вимог статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), якою вона має право володіти, користуватися та розпоряджатися. Згідно частини третьої статті 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Виходячи із положень ч.ч. 3, 5 статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 3, 4, 9 Постанови від 30.03.2012 р. № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК України, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Пунктом 12 цієї ж постанови розяснено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. У правовій позиції висловленій Верховним Судом України при розгляді справи N 6-1328цс15 зазначено, що згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним. Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості. З урахуванням наведеного, суд вважає, що до правовідносин сторін слід застосувати правила ч.3 ст.376 ЦК України і позов про визнання права власності на самочинне будівництво задовольнити. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: approved