Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що вона є власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В зазначеній квартирі з її згоди були зареєстровані відповідачі, які з 2018 року за вказаною адресою не проживають, не сплачують комунальні послуги, житлом не цікавляться. Речі відповідачів у житловому приміщенні відсутні. Добровільно відповідачі не бажають знятися з реєстраційного обліку у квартирі. Реєстрація відповідачів у належному їй на праві власності будинку обмежує її в праві користування та розпорядження цим майном. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 серпня 2020 року прийнято до розгляду дану позовну заяву, відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 07 вересня 2020 року підготовче провадження у зазначеній цивільній справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилась, надала до канцелярії суду заяву про розгляд справи без її участі. Також зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Відзиву на позов відповідачі не надали, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомлених відповідачів, які про причини неявки не повідомили, неподання відповідачами відзиву на позов, згоду позивача на ухвалення заочного рішення, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів та ухвалення заочного рішення у даній справі, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 29.06.2002, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області Нецвітай О.В., зареєстрованого в реєстрі за №2210. Відповідно до довідки Центру надання адміністративних послуг Рубіжанської міської ради Луганської області № 8673 від 03.08.2020 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, станом на 03.08.2020 в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , з 09.11.2016 зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , з 13.09.2017 зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] , які не мають родинних відносин з позивачем. З акту про встановлення фактичного місця проживання від 06.08.2020, складеного в присутності сусідів позивача та засвідченого адміністратором Центру надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області Запольською Н.С., вбачається, що у будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не проживають з 2018 року по теперішній час. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі зі згоди позивача були зареєстровані в належному їй будинку і набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Позивач та відповідачі спільно не проживають, спільним побутом не пов`язані, не ведуть спільне господарство. Відповідачі не є членами сім`ї позивача, з 2018 року в будинку не проживають. Доказів на спростування зазначеного відповідачами не надано, як і доказів щодо збереження за ними права користування жилим приміщенням. У відповідності зі ст. ст. 317, 319 ЦК України власник має право володіння, користування і розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У відповідності до ч.ч. 1,4 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В свою чергу, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. При цьому, як зазначено у ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Зурахуванням вищенаведених обставин суд дійшов висновку про те, що позивач як власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а право користування відповідачів чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Відповідно позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що ухвалою суду від 14 серпня 2020 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі, тому з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1681,60 гривень у рівних частках, а саме по 840,80 грн. з кожного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved