Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Берегівської РДА Закарпатської області, про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки від всіх видів його заробітку (доходу) та грошового забезпечення щомісячно, однак не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення ним повноліття. Крім того, позивач просила визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за її місцем проживання. Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, від якого у них народився син [PERSON] [INFO] . Як зазначає позивач, спільне життя у них з відповідачем не склалося, на даний час шлюбні відносини фактично між ними припинені, з липня 2019 року вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Шлюб між ними існує формально, тому його слід розірвати. Крім цього, позивач вказує, що відповідач фінансово та матеріально не забезпечує їхнього сина, не приймає участі у його вихованні, чим порушує встановлений законом обов`язок утримувати дитину. У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання сина. Також, неповнолітній [PERSON] [INFO] проживає разом з матір`ю позивачкою та виключно вона займається забезпеченням належних умов виховання та розвитку дитини, а також її утримання. Як зазначає у позовній заяві позивач, відповідач з липня 2019 року є курсантом Академії сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного та проживає у м. Львів, що свідчить про те, що останній не спроможний забезпечити належні умови виховання дитини. У зв`язку з чим позивач просить визначити місце проживання малолітнього сина разом з нею за її місцем проживання. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 18.01.2021 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с. 16-17). Далі, ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 08.02.2021 року замінено третю особу із служби у справах дітей Берегівської РДА на орган опіки і піклування Берегівської міської ради Закарпатської області та задоволено клопотання позивача щодо витребування висновку щодо розв`язання спору (а.с. 22-23). Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України, відповідач відзив щодо позову не подав. Представник третьої особи органу опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області подав до суду заяву, в якій зазначив про неможливість надання висновку щодо розв`язання спору, оскільки номер будинку та квартири у житловому приміщенні, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] відсутній (а.с. 30-31). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 16 травня 2013 року, про що у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Мукачеву реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, зроблений актовий запис за № 128 (а.с. 6). Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам їх дитини. За таких обставин позовну вимогу [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу слід задовольнити. Судом також встановлено, що сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до копії довідки № 47 від 16.03.2021 року у житловому приміщенні, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та неповнолітній [PERSON] [INFO] (а.с. 31). Таким чином, враховуючи, що позивачу [PERSON] потрібно утримувати неповнолітнього сина, який проживає разом з нею, тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в цій частині та стягнути з відповідача за аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] , в розмірі 1/4 частки від всіх видів його заробітку (доходу) та грошового забезпечення щомісячно, однак не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення ним повноліття, починаючи з моменту звернення до суду з цим позовом. Крім того, позивачем заявлено вимогу щодо визначення місця проживання дитини разом з нею. Так, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 4, ч. 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями ст. 161 СК України закріплено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з яким Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Оскільки, орган опіки та піклування не подав суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, який має бути складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків та позивачем не доведено, що вони з відповідачем не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, суд приходить до висновку, що у позовній вимозі про визначення місця проживання дитини слід відмовити.

Outcome: partial