Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що вона на підставі договору купівлі-продажу є власником квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що в її квартирі зареєстрований та не проживає родич колишнього власника квартири, який добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, що відповідно позбавляє позивача в повному обсязі володіти та користуватись своєю власністю. На підставі викладеного, просить визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2020 року цивільну справу було прийнято до провадження та призначено судове засідання. Сторонам було надіслано копію ухвали суду. У судове засідання позивач, [PERSON] , не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак, звернулась до суду з заявою, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити та у зв`язку з зайнятістю на роботі просила розгляд справи провести за її відсутності (а.с.16) Відповідач, [PERSON] , у судові засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення яких повідомлявся, також звернувся до суду з заявою про слухання справи за його відсутності в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.20). Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 24.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фадеєвою Н.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1754, [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 57, 1 кв.м. (а.с.7-8). Також, державна реєстрація права власності даної квартири за позивачем підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . (а.с.9). Згідно відомостей департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 21.08.2020 року, відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 2006 року (а.с.10). Позивачем зазначено, що відповідач у вищевказаній квартирі не проживає та з часу реєстрації квартири за [PERSON] [PERSON] до квартири не з`являвся та не виявляв бажання щодо продовження проживання в квартирі. Відсутність відповідача за адресою реєстрації підтверджується також особистою заявою [PERSON] , згідно якої він зазначив, що минулого року він втратив документи, а тому знятись з реєстраційного обліку самостійно не має можливості, також в заяві зазначено, що в квартирі відсутні його особисті речі, участі в оплаті комунальних послуг він приймає та не заперечує щодо ухвалення рішення (а.с.20). Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про продовження проживання відповідача у квартирі після її продажу новому власнику. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не має наміру проживати у квартирі, не є членом сім`ї нового власника, а отже є підстави для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою. Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що [PERSON] не проживає у квартирі, не є членом сім`ї нового власника, суд приходить до висновку, що відповідач, як особа, що власником квартири не є, комунальні послуги не сплачує, реєстрація відповідача у вищевказаній квартирі порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідач втратив право користування квартирою, тому позовні вимоги про визнання його, таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 319,405 ЦК України,

Outcome: approved