Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що шлюб між позивачем та відповідачем розірваний. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу відповідач самостійно користується належним сторонам майном. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю, між сторонами не досягнуто. За час шлюбу з [PERSON] сторони за спільні кошти придбали наступне майно: холодильник вартістю 6 тис. грн., пральну машину вартістю 6 тис. грн., бойлер вартістю 2 тис. грн., диван вартістю 7 тис. грн., двоповерхове дитяче ліжко вартістю 4 тис. грн., дві ковдри загальною вартістю 4 тис. грн., вікна і двері загальною вартістю 12 000 грн., які були встановлені у будинку [ADDRESS] , витрати на проведення робіт з опалення у вищезазначеному будинку вартістю 84 000 грн. та транспортний засіб ГАЗ 33023-14 державний номер [NUMBER] . Таким чином, позивач просить визнати холодильник, пральну машину, бойлер, диван, двоповерхове дитяче ліжко, дві ковдри, вікна і двері, які були встановлені за адресою: [ADDRESS] в зазначений будинок, витрати на проведення опалення у даному будинку та транспортний засіб ГАЗ 33023-14 державний номер [NUMBER] - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] право власності на пральну машинку, диван, двоповерхове дитяче ліжко, одну ковдру (білу), які знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; на Ѕ частину грошових коштів, витрачених на вікна і двері, які були вставлені в будинок [ADDRESS] , на Ѕ частину витрат на проведення опалення в будинку [ADDRESS] ; на Ѕ частину автомобіля ГАЗ 33023-14 державний номер [NUMBER] . Позивач вважає, що вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки було придбано в період перебування сторін у шлюбі за спільні кошти подружжя. Відповідно до відзиву, наданого до суду від 12.03.2018 року, відповідач [PERSON] вважає, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню. Зазначає, що позивач в обґрунтування доводів щодо придбання під час шлюбу за спільні кошти наступного майна: холодильника, пральної машини, бойлеру, дивану, двоповерхового дитячого ліжка, двох ковдр, вікон та дверей, автомобіля ГАЗ 33023-14 державний номер [NUMBER] не надала жодного доказу, з якого би вбачалось, в який саме період воно було придбано. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача Ѕ частки грошових коштів, витрачених на придбання вікон та дверей, встановлених в будинку [ADDRESS] , та стягнення Ѕ частки витрат на проведення опалення, які знаходяться в будинку № 24 , розташованого за вказаною адресою, вважає такі позовні вимоги також необґрунтованими, оскільки позивач не надав жодного доказу щодо придбання вказаних вікон і дверей та проведення робіт щодо опалення. Крім того, даний будинок належить іншим особам (а.с. 41-43). 24.01.2018 року до суду позивачем була подана заява про забезпечення позову (а.с. 14-15). Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.01.2018 року накладено арешт на транспортний засіб ГАЗ 33023-14 державний номер [NUMBER] , який на підставі біржової угоди № 005289 від 15.06.2010 року належить [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.01.2018 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. 12.03.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] (а.с. 41-43). 16.05.2018 року до суду надійшла заява від представника відповідача - адвоката Холудєєва Б.Є., який діє на підставі ордеру, про залишення позовної заяви без розгляду (а.с. 80). Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.05.2018 року позовна заява [PERSON] залишена без розгляду. 05.06.2018 року до суду надійшла апеляційна скарга від позивача [PERSON] на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.05.2018 року. Постановою апеляційного суду Одеської області від 08.11.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.05.2018 року скасовано, справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Холудєєва Б.Є., який діє на підставі ордеру, надійшла заява про скасування заходів забезпечення позову. 06.02.2019 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Шаркевича С.В., який діє на підставі ордеру, надійшла заява про відвід судді Боярського О.О. від розгляду даної справи. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.02.2019 року зупинено провадження по справі. Заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Шаркевич С.В. про відвід судді Боярського О.О. передано до канцелярії суду для вирішення питань про відвід судді. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.02.2019 року в задоволенні заяви представника позивача [PERSON] - адвоката Шаркевича С.В. про відвід судді Боярського О.О. від розгляду даної справи відмовлено. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.03.2019 року провадження по справі поновлено. Продовжено судовий розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] - адвокат Шаркевич С.В., який діє на підставі ордеру, просив справу розглянути за його відсутністю. Просив суд постановити рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Холудєєв Б.Є., який діє на підставі ордеру, надав заяву, відповідно до якої просив розглянути справу без його участі та без участі відповідача. Позовні вимоги підтримав частково, а саме, в частині поділу автомобіля ГАЗ 33023-14. В задоволенні іншої частини позову просив відмовити. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). За вимогами ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 28.09.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який був зареєстрований виконкомом Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис № 07. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.10.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 18). З відповіді територіального сервісного центру № 5143 Регіонального сервісного центру в Одеській області від 13.10.2017 року на адвокатський запит вбачається, що автомобіль ГАЗ 33023-14 державний номер [NUMBER] належить [PERSON] на підставі біржової угоди від 15.06.2010 року № 005289 та, відповідно, зареєстрований на вказану особу (а.с. 17). Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Пунктом 30 вказаної вище Постанови передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідністю взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України. Так, із матеріалів справи вбачається, що сторони уклали шлюб 28.09.2008 року , актовий запис № 07, який був розірваний 17.10.2016 року заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. Перебуваючи у шлюбі з [PERSON] відповідач [PERSON] на підставі біржової угоди від 15.06.2010 року придбав автомобіль ГАЗ 33023-14 державний номер [NUMBER] . Зазначені обставини були визнані відповідачем та викладені в заяві представника відповідача адвоката Холудєєва Б.Є. Беручи до уваги докази, які свідчать про час набуття позивачем та відповідачем спірного автомобіля, суд вважає, що дійсно, автомобіль відноситься до майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, враховуючи, що спірний автомобіль набутий сторонами за час шлюбу, то він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить до висновку про поділ майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частині автомобіля. Разом з тим, задоволенню не підлягають позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності, а саме холодильника, пральної машинки, бойлера, дивана, двоповерхового дитячого ліжка, двох ковдр, вікон і дверей, які були встановлені за адресою: [ADDRESS] в зазначений будинок, витрати на проведення опалення у даному будинку, оскільки позивачем не надано жодних доказів наявності такого майна, його ринкової вартості, момент придбання вказаного майна та ким саме воно було придбано та за чиї грошові кошти, як і не було доведено понесення витрат на опалення будинку. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 81 ч.6 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки є недоведеними, а тому підлягають залишенню без задоволення.

Outcome: partial