Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, дітей залишити на проживання та виховання з позивачем. В обґрунтування позову вказала, що з 17.05.2008р. сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, шлюб носить формальний характер, подальше збереження сім`ї та примирення є неможливим. На даний час сторони спільного господарства не ведуть. Позивач в заяві від 10.09.2020р. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити та здійснювати слухання справи у її відсутність. Відповідач в заяві від 03.09.2020р. проти позову не заперечив, просив розгляд справи здійснювати у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 17.05.2008р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №509 (а.с.7). Матеріали справи свідчать, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.8,9). Згідно ст.51 Конституції України та ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. З урахуванням обставин справи, категоричної позиції позивача щодо неможливості примирення та недоцільності збереження шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, що відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу. Як вже зазначалось, сторони є батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.8,9). Зміст позовної заяви свідчить про те, що діти проживають з матір`ю. Згідно із вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Зі змістом ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідач в заяві позов визнав повністю, тим самим не заперечував, щоб діти проживали з позивачем, тому суд вважає можливим залишити дітей на подальше проживання з матір`ю. Згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1681,60 грн. судового збору.

Outcome: approved