Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, третя особа Новоайдарський районний відділ ДМС України. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Луганська область, Новоайдарський район, с. Михайлюки, вул. Молодіжна, буд. 16. Відповідач [PERSON] є рідним сином позивача, а [PERSON] його дружиною, тобто невісткою позивача. Відповідачі зареєстровані у вищевказаному будинку з 14.10.2004 року, разом з відповідачами зареєстрований і їх малолітній син [PERSON], [INFO], який є онуком позивача, проте з 2014 року за місцем реєстрації останні не мешкають. У добровільному порядку відповідачі знятися з реєстрації з належного позивачу на праві приватної власності будинку не погоджуються, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, зокрема, це є перешкодою для оформлення субсидії для оплати комунальних послуг. На підставі вищевикладеного, [PERSON] вимушена звернутися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти вирішення справи при заочному розгляді не заперечувала. Відповідачі [PERSON], [PERSON] відзиву на позовну заяву не надали, у судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Новоайдарського районого суду Луганської області офіційного веб-порталу Судової влади України (https://na.lg.court.gov.ua/sud1218/inshe/adv/546759/; а.с.28-29), заяв про розгляд справи за їх відсутності\~ не надали. Представник третьої особи Новоайдарського РВ ДМС України до суду не зявився, заперечень з приводу позовних вимог не надав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов: відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання; відповідач\~не зявився\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин; відповідач\~не подав\~відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно положень\~ч. 3 ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 223 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України будинок використовується власником для власного проживання та проживання членів його сімї. Судовим розглядом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Луганська область, Новоайдарський район, с. Михайлюки, вул. Молодіжна, буд. 16, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення на домоволодіння (а.с.18). Відповідач [PERSON] є рідним сином позивача, а [PERSON] його дружиною, тобто невісткою позивача. Відповідачі зареєстровані у вищевказаному будинку, що підтверджується довідкою №558, наданою 25.07.2018 року виконавчим комітетом Олексіївської сільської ради (а.с.22). Згідно акту № 559, наданого 25.07.2018 року виконавчим комітетом Олексіївської сільської ради, в результаті обстеження встановлено, що разом з [PERSON], [INFO], за адресою: с. Михайлюки, вул. Молодіжна, буд. 16, зареєстровані: її син [PERSON], [INFO], невістка [PERSON], [INFO], та онук [PERSON] [INFO], які з 2014 року за місцем реєстрації не мешкають (а.с.21). У добровільному порядку відповідачі знятися з реєстрації з належного позивачу на праві приватної власності будинку не погоджуються, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, зокрема, є перешкодою для оформлення субсидії для оплати комунальних послуг. Відповідно до п. 1 ст.\~8\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статтею 41\~Конституції\~України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.\~15\~ЦК\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.\~317\~ЦК\~України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст.\~321\~ЦК\~України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.\~\~\~ \~Частинами 2, 3 ст.\~386\~ЦК\~України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст.\~391\~ЦК\~України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~405\~ЦК України\~члени сім'ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом достовірно встановлено, що відповідачі не користуються житлом за місцем реєстрації з 2014 року, що дає суду законні підстави для задоволення позову в частині визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що\~Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення\~ст.7 цього закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких, пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Крім того, питання безпосередньо реєстрації, перереєстрації та обліку громадян України за місцем проживання/перебування знаходиться поза межами компетенції Новоайдарського РВ ДМС України та поза межами компетенції суду. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. В зв'язку з вищевикладеним, позов у частині зобов'язання зняти з реєстрації місця проживання відповідачів не підлягає задоволенню. Окрім того, в прохальній частині позову позивач просить вирішити питання щодо визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку малолітнього [PERSON], [INFO]. При вирішенні позову в цій частині суд виходить з наступного. Законом України «Про охорону дитинства», норми якого кореспондуються з нормами\~Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей»,\~Сімейного кодексу України\~та\~Закону України «Про охорону дитинства», дають право стверджувати, що законодавчі акти вимагають здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняють зменшення житлової площі або погіршення умов проживання дітей. Зважаючи на те, що інтереси дитини не можуть бути належно захищені під час розгляду справи в суді у звязку з незалученням позивачем в якості співвідповідача малолітнього [PERSON], інтереси якого не представлені батьками чи одним з батьків як законним представником, з метою захисту житлових прав дитини та якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку щодо неможливості задоволення позову в частині визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку малолітнього [PERSON], [INFO]. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 71, 150 ЖК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,\~ ЗУ «Про охорону дитинства», ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей»,

Outcome: partial