Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна. Позов мотивований тим, що з 05 червня 2004 року сторони перебували у шлюбі, рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 15 жовтня 2013 року шлюб розірвано, за час перебування у шлюбі, як подружжям, набуто за спільні кошти автомобіль «Шевроле Лачетті» 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Також під час перебування у шлюбі сторони взяли в борг кошти, а саме 3 225 доларів США, відповідно до розписки від 21 вересня 2012 року. За користування даними коштами сторони зобов'язались сплатити щомісячно 3 % від суми боргу, взяті кошти позивач повернула самостійно. З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач поділ майна просила провести шляхом визнання автомобіля «Шевроле Лачетті» 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя в порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля «Шевроле Лачетті» 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], що становить 51500,00 грн.; стягнути на користь позивача з відповідача ? частину суми боргової розписки від 21 вересня 2012 року, що становить 35863,72. У судовому засіданні позивачка позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач заперечував проти задоволення позову, посилаючись на завищення [PERSON] ринкової вартості автомобіля та про те, що його підпис на борговій розписці від 21 вересня 2012 року відсутній. Суд, заслухавши сторін , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. 05 серпня 2004 року між сторонам по справі укладений шлюб, за час якого у 2005 року придбано спірне майно - транспортний засіб марки «Шевроле Лачетті», 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами було розірвано (а. с. 5-6). Згідно ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або законом (ч. 1 ст. 70, СК України ч. 2 ст. 372 ЦК України). Статтею 71 СК України встановлено: майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 встановлено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Сторони не погодили вартості автомобіля, що є предметом судового розгляду, позивач стверджувала, що вартість автомобіля становить 103000 грн., а відповідач заперечував вказану обставину і зазначав, що ціна автомобіля є значно меншою, оскільки спірному автомобілю майже 10 років, у зв'язку з чим значно погіршився його товарний (зовнішній) вигляд, має знос окремих деталей, вузлів і агрегатів транспортного засобу. Дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи встановити неможливо, оскільки сторони не виявили бажання провести судову експертизу вартості транспортного засобу чи в будь-який інший спосіб визначити його вартість. Враховуючи наведені обставини, суд не має можливості присудити позивачу грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно, через непогодження сторонами вартості майна та відсутності у суду достатніх даних про вартість майна, що робить неможливим попереднє внесення відповідачем на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а тому в задоволенні в даній чатистині позову необхідно відмовити. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача ? частини суми боргової розписки від 21 вересня 2012 року, що становить 35863,72 грн., суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом встановлено, що між [PERSON], [PERSON], як подружжям, та [PERSON] 24 вересня 2012 року укладено договір позики на суму 3 225 доларів США. При цьому [PERSON] та [PERSON] взяли на себе зобов'язання сплачувати за користування коштами 3 % від суми боргу (а.с. 12). При дослідженні доданої до позову розписки вбачається, що її текст підписала лише позивачка, підпис відповідача відсутній. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не може нести відповідальність за борговим зобов'язанням перед позивачем, так як зазначені вище обставини свідчать про те, що договір позики, укладений [PERSON], не створює для відповідача обов'язки по його виконанню, а тому ст.ст. 61, 65 СК України до спірних правовідносин застосовані бути не можуть, а на [PERSON] не може бути покладено обов'язок згідно ст. 1047 ЦК України щодо повернення половини суми позики. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають .

Outcome: dismissed