Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] в якому просить, з урахуванням уточнених вимог, встановити факт її спільного проживання з [PERSON] однією сім»єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 року по 06 липня 2016 року; визнати об»єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки ВАЗ моделі 21213, номер шасі ХТА212113051767571, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та визнати за нею право власності на 1\\2 цього автомобіля; визнати об»єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] мисливську рушницю марки Remington 870 EXSPRES MAGNUM та визнати за нею право власності на ? цієї рушниці; змінити черговість спадкування та надати їй право на спадкування зі спадкоємцями першої черги після померлого 06 липня 2016 року [PERSON]. Позовні вимоги мотивовано тим, що вона та [PERSON] з травня 1995 року проживали однією сім»єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу і вели спільне господарство. Вони проживали разом у належній їй квартирі [ADDRESS], але [PERSON] за вказаною адресою зареєстрований не був. Вони з [PERSON] мали спільний бюджет, неодноразово проводили ремонт у квартирі, сплачували комунальні платежі, доглядали один за одним під час хвороб. Усі сусіди, родичі та друзі вважали їх подружжям. Її син від першого шлюбу [PERSON] вважав [PERSON] своїм батьком, оскільки отанній фактично виховував його, надавав матеріалну допомогу, опікувався та турбувався ним як за своїм сином. Реєструвати свої відносини вони не поспішали оскільки і вона і [PERSON] пережили невдалий перший шлюб. За час проживання однією сім»єю вони у травні 2006 року придбали мисливську рушницю марки Remington 870 EXSPRES MAGNUM, а у жовтні 2014 року спірний автомобіль. Право власності на придбане майно було зареєстровано за [PERSON] У лютому 2016 року [PERSON] тяжко захворів та знаходився на стаціонарному лікуванні в Олександрійській районній лікарні з 22.02.2016 року по 14.03.2016 року. 31.03.2016 року на підставі висновку МСЕК [PERSON] було встановлено третю групу інвалідності. З цього часу стан здоров»я [PERSON] постійно погіршувався, він знаходився на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. Вона весь цей час опікувалась ним, спілкувалась з лікарями, купувала ліки та харчі, несла інші витрати пов»язані з його лікуванням. 06 липня 2016 року [PERSON] помер. Витрати на його поховання були здійснені нею одноособово. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. За життя він заповіту не складав. І вона і діти [PERSON], відповідачі по справі, звернулись з відповідними заявами до нотаріуса про прийняття спадщини, але їй було рекомендовано звернутись до суду із заявою про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім»єю не менше п»яти років до часу відкриття спадщини. Тому за захистом своїх прав вимушена звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. [PERSON] в судовому засіданні просила її позовні вимоги задовольнити та пояснила, що з [PERSON] вона почала проживати разом однією сім»єю як чоловік та жінка з травня 1995 року у її квартирі. Ні вона , ні [PERSON] у зареєстрованому шлюбі ні з ким не перебували . У 1995 році вона працювала вчителем , а [PERSON] водієм. З 2005 року [PERSON] почав працювати кочегаром у лікарівській ЗОШ. У 2004 році у [PERSON] було виявлено виразку 12-палої кишки, у зв»язку з чим він пройшов курс лікування, але повністю не вилікувався і постійно скаржився на болі. У зв»язку з тим, що його було важко умовити звернутись до лікарні, він практично постійно лікувався вдома самостійно, оскільки байдуже ставився до свого здоров»я. У 2012 році, у зв»язку з виявленою хворобою його самопочуття погіршилось і йому зробили операцію. Оскільки на лікування потрібні були кошти, їхній сім»ї матеріально допомагала її мати . У 2015 році [PERSON] знову став себе погано почувати, у нього постійно була підвищена температура тіла, але до лікарні він не звертався. 22.02.2016 року [PERSON] було поставлено діагноз «хронічний інфекційний ендокарит» та він перебував на стаціонарному лікуванні. Всіх його рідних про його хворобу вона повідомила. Йому у лікарні запропонували протезування клапанів, але у зв»язку з тим, що їх не було, операцію йому не зробили і встановили третю групу інвалідності. Після встановлення інвалідності він не міг працювати, тому вона була вимушена його доглядати. В цей період він міг сам пересуватись, виконувати самостійно життєво-важливі функції, але йому було важко нахилятись, тому вона йому допомагала. 11.05.2016 року у [PERSON] стався інсульт і він потрапив до лікарні, частина його тіла була паралізована, а після виписки з лікарні він вже пересуватись і самостійно жити без сторонньої допомоги не міг, постійно потребував сторонньої допомоги . 06.07.2016 року він помер . Поховання свого чоловіка вона організовувала самостійно, його діти, відповідачі по справі ,на поховання дали 1000 грн, а на поминальні обіди 500 грн. Під час їхнього спільного проживання кошти у них були спільними. У 2014 році вони за спільні кошти придбали спірний автомобіль, приблизно за 40\~000 грн, але точної суми вона вже не пам»ятає. Кошти на автомобіль вони накопичували разом із заробітних плат. Рушницю [PERSON] купував особисто для себе, оскілько полювання було його хобі та рушниця була його особистою річчю, нею займався лише він, а вона ніякого відношення до неї не мала. Підтвердила ту обставнину, що він мав якісь особисті кошти , які постійно витрачав на своє хобі. В період спільного проживання [PERSON] на заробітки не їздив, у літній період , коли у школі не було роботи він орендував земельні ділянки, у зв»язку з чим отримував додатковий дохід. Вона отримувала заробітну плату вчителя і вони спільно заощаджували кошти на купівлю автомобіля. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позовні вимоги визнає часково та не заперечує того факту, що дійсно її батько та позивач спільно проживали та вели спільне господарство як чоловік та жінка з 1995 року по день його смерті. Але наполягала на тому, що спадкове майно батько придбав за власні кошти, які заробив на заробітках у Якутії. Їй відомо, що батько займався фермерством, від чого мав прибуток. Він їй постіно допомагав, але який у нього був дохід їй не відомо. [PERSON] працювала вчителем. Про хворобу батька дізналась у лютому 2016 року від брата, але батька не відвідувала, оскільки перебувала у дикретній відпустці та доглядала свою дитину. На похованні батька також не була і про його смерть дізналась від брата. Вони з братом дали позивачеві на поминальні обіди кошти у сумі 1000 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 20.02.2017 року пояснив, що позовні вимоги визнає часково та не заперечує того факту, що дійсно його батько та позивач спільно проживали та вели спільне господарство як чоловік та жінка з 1995 року по день його смерті. Але наполягав та тому, що його батько мисливську рушницю придбав за власні кошти, коли приїхав із заробіток з Якутії, а на машину він заробив веденням фермерського господарства. До 2015 року кожного місяця він їздив до батька його провідувати у квартиру позивача в с.Лікарівка, бо він там проживав, але коли його у 2016 році забрали в армію він батька не міг відвідувати і про його хворобу дізнався від сина позивача. Деталі їхнього спільного побуту йому не відомі. В наступне судове засідання не з»явився, причини неявки не повідомив. Представник відповідачів не заперечував проти задоволення вимог щодо встановлення факту спільного проживання позивача та [PERSON] однією сім»єю, але у задоволенні решти вимог за позовом просив відмовити, посилаючись на їх безпідставність та недоведеність. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що позивач являється його матір»ю, а [PERSON] його виховував як рідного сина та він, свідок, завжди називав його «батьком». Вони з його матір»ю спільно почали проживати як чоловік та дружина з 1995 року і по день смерті [PERSON] У 2008 році він був призваний до армії, а після повернення з неї почав проживати від них окремо. Але часто їх навідував. Йому достовірно відомо, що [PERSON] на заробітки не їздив, а працював кочегаром у Лікарівській школі. Влітку, коли роботи не було, він займався фермерським господарством, від чого отримував прибуток. Які суми коштів він тримував йому невідомо, але жили вони з матір»ю не в достатку, на все коштів не вистачало. У безпорадному стані [PERSON] почав перебувати з весни 2016 року, його постійно доглядала його мати. За життя у батька було хобі мисливство та рибатькство. У 2006 році він придбав рушницю, яка була його особистою річчю і крім нього рушницю ніхто не чипав. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона являється невісткою позивачки та її родину знає з кінця 2011 року. Коли вона почала зустрічатись із сином [PERSON], [PERSON] , вона навіть не знала про те, що [PERSON] та [PERSON] неодружені. Вони проживали як чоловік та дружина, вели спільне господарство. Також їй достовірно відомо, що автомобіль [PERSON] та [PERSON] було придбано за спільні кошти у 2014 році, оскільки вона добре пам»ятає та це постійно обговорювалось у родині, що [PERSON] мріяв купити цей автомобіль, але не вистачало коштів і після того як [PERSON] отримала грошові кошти у період відпустки на оздоровлення та мати [PERSON] також дала якісь кошти, вони з [PERSON] придбали спірний автомобіль. Також добре пам»ятає, що [PERSON] перебував у безпорадному стані з травня 2016 року. Він не міг самостійно пересуватись, їсти, потребував сторонньої допомоги. У зв»язку з цим, [PERSON] його доглядала до дня смерті. Заслухавши пояснення представника позивача, [PERSON], відповідачів, доводи представника відповідачів, показання свідків , дослідивши надані стронами докази, суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити позовні вимоги, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з травня 1995 року і по 06 липня 2016 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім»єю та велши спільне господарство. Вказані обставини визнані сторонами по справі та в силу вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. 06 липня 2016 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після його смерті відкрилась спадщина, що складається з автомобіля марки ВАЗ моделі 21213, номер шасі ХТА21213051767571, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який був зареєстрований за [PERSON] 31.10.2014 року ( а. с. 22) та з мисливської рушниці марки Remington 870 EXSPRES MAGNUM, 24.05.2006 року випуску (а.с.46). До нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулись [PERSON] та [PERSON] (а.с. 101, 108). Позивач із заявою при прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] до нотаріуса не зверталась (а.с. 111) та письмової відмови у вчиненні нотаріальної дії не отримувала. Згідно довідок виданих Лікарівською сільською радою Олександрійського району Кіровоградської області від 14.07.2016 року № 475 , від 05.09.2016 року № 590 та від 13.03.2017 року № 193, [PERSON] була зареєстрована з 20.07.1989 року та проживає за адресою [INFO], разом з нею постійно проживав без реєстрації з 01.06.1995 року співмешканець [PERSON], який був зареєстрований до дня смерті в с.Лікарівка, Олександрійського району з 18.05.1995 року. Заповіт від [PERSON] в сільській раді не посвідчувався.( а. с.8, 9, 116). Згідно довідки виданої 16.07.2016 року приватним підприємцем [PERSON], [PERSON] займалась організацією і проведенням похорон [PERSON]. Всі матеріали і послуги похоронного призначення придбані [PERSON] на суму 3851 грн( а. с.13). Позивач 18.08.1993 року розірвала шлюб із [PERSON] (а.с. 85, 86). В подальшому у зареєстрованому шлюбі ні з ким не перебувала. Згідно інформації наданої Олександрійським відділом ДРАЦС від 14.03.2017 року, 29 травня 1992 року Олександрійським районним відділом ДРАЦС було складено актовий запис про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON]. Станом на 14.03.2017 року актовий запис про розірвання шлюбу не доповнено. [PERSON] хворів, з 22.02.2016 року по 14.03.2016 року знаходився на стаціонарному лікуванні в Олександрійській районній лікарні (а.с.14). 31.03.2016 року [PERSON] було встановлено третю групу інвалідності за загальним захворюванням строком до 01 квітня 2017 року (а.с.15.) 11.05.2016 року [PERSON] було знову госпіталізовано до Олександрійській районній лікарні, де він перебував на стаціонарному лікуванні по 24.05.2016 року. Після виписки [PERSON] потребував стороннього нагляду (а.с.18). Після госпіталізації [PERSON] до лікарні 05.07.2016 року, 06.07.2016 року він помер (а.с.20, 21). Відповідно до положень ч. 3 ст.\~10, ч.1 ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.\~ст. 57-60 ЦПК України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1\~ст.11 ЦПК України). Відповідно до\~ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об»єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюється положення\~глави 8 цього Кодексу, що передбачає право спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ч.1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ч.2 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Статтею 63 СК України\~визначено, що дружина та чоловік, мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Виходячи з положень ч.1\~ст. 70 СК України, ч.2\~ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини та зазначені норми закону суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо встановлення факту її проживання з [PERSON] однією сім»єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 року по 06 липня 2016 року; визнання об»єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] автомобіля марки ВАЗ моделі 21213, номер шасі ХТА21213051767571, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та визнання за позивачем права власності на 1\\2 цього автомобіля. Разом з тим законних підстав для задоволення решти вимог суд не вбачає, виходячи з наступного. Так, у судовому засіданні на підставі пояснень позивача та показань свідка [PERSON] встановлено, що рушниця [PERSON] була придбана особисто та була річчю його індивідуального користування, тому підстави для визнання рушниці об»єктом права спільної сумісної власності позивача та спадкодавця відсутні. Стосовно вимог позивача щодо зміни черговості спадкування та надання їй права на спадкування зі спадкоємцями першої черги після [PERSON] суд зазначає наступне. Статтею 1264 ЦК України\~визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до\~ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч. 2\~ст. 1259 ЦК України, фізична\~особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Застосування наведеної норми вимагає доведення позивачем: 1) факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу; 2) перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Як свідчать матеріали справи (а.с. 18) та пояснення самої [PERSON], [PERSON] почав потребувати сторонньої допомоги та догляду з 11.05.2016 року. Належних доказів того , що спадкодавець протягом тривалого часу потребував постійного догляду позивачем та її представником не надано. А факт догляду [PERSON] за [PERSON] у період з 11.05.2016 року по 06.07.2017 року не може бути визнано судом тривалим. Крім того позивачем та її представником не було надано суду доказів того, що їй було відмовлено нотаріусом у вчинення нотаріальної дії, у зв»язку з чим її права підлягали б судовому захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині. Питання по судовим витратам суд вирішує відповідно вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial