Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить будинком №43 по вул. Шевченка в с. Петрівка, Сновського району Чернігівської області. Відповідач по справі колишній чоловік позивачки зареєстрований у спірному будинку, однак з 2004 року не проживає. Посилаючись на положення ст.. 405, ЦК України просить позов задовольнити та визнати відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком №43 по вул. Шевченка в с. Петрівка, Сновського району Чернігівської області. Позивачка у підготовчому судовому засіданні відсутня, в позовній заяві просить справу розглянути без її участі. Відповідач у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Частиною 3 статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинком №43 по вул. Шевченка в с. Петрівка, Сновського району Чернігівської області (а.с.9-15). Згідно з довідкою Сновської міської ради №118 від 26.01.2018 року відповідач зареєстрований в [INFO], однак з 2004 року фактично не проживає (а.с.8). Відповідач по справі є колишнім чоловіком позивачки, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії І-ЕЛ №076323 (а.с.16). Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право у особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти дії щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб і є всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в наслідок чого визнання відповідачем позову слід прийняти і задовольнити позов, визнавши відповідача таким, що втратив право на користування спірним будинком. Частиною першою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті\~суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки при зверненні до суду позивачка не сплачувала судового збору, так як ухвалою суду була звільнена від його сплати, враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов у повному обсязі, тому 50% судового збору слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved