Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], таким що втратив право на користування житлом, а саме: житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено, що позивачу належить на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]. Відповідач - [PERSON] з 2009 року перебував у фактичних шлюбних відносинах з онукою позивача, а тому в 2011 році на особисте прохання онуки позивач зареєструвала відповідача в житловому будинку. Однак, [PERSON] в даному помешканні ніколи не проживав, житлом не користувався, його особисті речі - відсутні. З 2013 року [PERSON] припинив спілкування з онукою позивачки, і з того часу відомості про його нове місцезнаходження не відомі. На теперішній час позивач має намір продати належний їй на праві власності житловий будинок, але реєстрація відповідача заважає їй це зробити, чим порушує її права щодо володіння, користування та розпорядження належним житлом, а тому [PERSON] вирішила звернутися з відповідним позовом до суду. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача. Позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в призначене судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме: судовими повістками по останньому відомому місцю проживання та реєстрації. На підставі ст. 224-225 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS], належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 04.11.1994 р. і зареєстрованого в реєстрі за № 2584 (а.с.9-10). Зазначене також підтверджується копією реєстраційного напису № 2 на документі про право особистої власності від 06.06.1995 р. (а.с.11) та копією технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду ( а.с.12). Відповідно до довідки № 790 від 29.06.2017 року, яка видана виконавчим комітетом Грузьківської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрований з 23.02.2011 року, але не проживає за адресою: [ADDRESS]. Інші особи в будинку за вищевказаною адресою не зареєстровані (а.с.14). З копії акту від 29.06.2017 р., вбачається, що [PERSON], зареєстрований в [ADDRESS]. Проте, в даному житловому будинку ніколи не проживав і не проживає на теперішній час, житлом не користується, за місцем реєстрації не з'являється, особисті речі відсутні (а.с.13). В силу вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Підставою звернення до суду є захист прав власника щодо безперешкодного володіння та користування належним йому майном, усунення обмежень його прав, які пов'язані з фактом реєстрації місця проживання відповідачів за адресою будинку, що належить позивачу. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 3 ст.47 Конституції України гарантується право на житло і встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном, частина 1 статті 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. В ст. 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст.383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до с.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Аналіз положень статей 383, 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. На підставі викладеного, враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] не є членом сім'ї власника житла, не користується житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS], який належить на праві приватної власності позивачу, а його реєстрація у вказаному житловому будинку створює позивачу перешкоди в реалізації права вільно здійснювати права власника, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 640,00 грн. На підставі ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved