Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однієї сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю квартири та визнати право власності на частину квартири що є спільним майном подружжя. Позивач мотивує свої вимоги тим, що після розірвання шлюбу вона та відповідач продовжили проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу разом зі своїми дітьми [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Фактичні шлюбні стосунки між ними тривали до вересня 2014 року. На протязі цього часу сторони були пов'язані спільним побутом, вели спільне домашнє господарство та мали спільний бюджет. Під час фактичних шлюбних відносин на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2013 року було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Ухвалою від 17 листопада 2016 року відкрито провадження по цивільній справі. Відповідачем було надано заперечення на позов у формі письмових пояснень, де відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що спільне господарство з позивачем не вів, двокімнатну квартиру придбав спільно з [PERSON] з якою співмешкав та 12.11.2016 року уклав шлюб (а.с.65-67). Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII\~Цивільний процесуальний Кодекс\~викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивач та представник позивача [PERSON] (діє на підставі довіреності а.с.14) в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити повністю. Позивачка пояснила, що після розірвання шлюбу вони з чоловіком в серпні 2008 року помирились та проживали разом в будинку його бабусі в селі Долинське, виховували двох спільних дітей, вели спільне господарство та займались підприємницьким бізнесом, мали крамницю в селі, збирали гроші та згодом в жовтні 2013 року за спільні кошти купили квартиру в місті Одесі, щоб діти там могли жити коли будуть навчатись у місті. Відповідач та представник відповідача адвокат [PERSON] (а.с. 61-63) в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач пояснив, що після розлучення в 2008 році він дозволив позивачці з дітьми жити в його будинку, оскільки їм не було де жити, він приходив до дітей, інколи ночував, однак спільне господарство вони не вели не мали спільного бюджету. Квартиру в м.Одесі він придбав в жовтні 2013 року спільно з [PERSON] з якою одружився в листопаді 2016 року, вона дала більшу частку грошей на придбання квартири. Суд вислухав пояснення сторін, дослідив надані сторонами письмові докази та вислухав пояснення свідків, з боку позивача: [PERSON] 08.02.2018 року та [PERSON] 27.10.2017 року (сини позивачки та відповідача), [PERSON] (знайома позивача та відповідача) 08.02.2018 року, [PERSON] (знайома позивача та відповідача) 23.06.2018 року та з боку відповідача: [PERSON] (знайомий позивача та відповідача) 08.02.2018 року, [PERSON] (знайомий позивача та відповідача) 30.05.2018 року, [PERSON] (теща відповідача) 16.08.2018 року, приходить до наступного. Судом встановлено, що в 2008 році рішенням Ананьївського районного суду Одеської області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с. 68, 70). Незважаючи на розірвання шлюбу, позивач та відповідач через декілька місяців після розірвання шлюбу разом зі своїми дітьми [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] продовжили проживати однією сімєю без реєстрації шлюби. Оскільки фактичні шлюбні стосунки між [PERSON] та [PERSON] тривали до вересня 2014 року, суд вважає, що сторони на протязі тривалого часу були пов'язані спільним побутом, вели спільне домашнє господарство та мали спільний бюджет. В період перебування у фактичних шлюбних відносинах, на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2013 року було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON] (а.с.30). Суд приймає в якості допустимих доказів показання свідків [PERSON] та [PERSON] які є спільними дітьми позивачки та відповідача та підтвердили, що з 2008 року по вересень 2014 року разом зі своїми батьками однією сімєю проживали в [INFO]. Свідок [PERSON] підтвердила що працювала в буфеті середньої школи в селі Долинське. Поставку продуктів здійснювали [PERSON] та [PERSON]. Позивачка та відповідач вели спільну підприємницьку діяльність та проживали однією сімєю разом з дітьми. Також до суду були надані письмові заяви свідків позивача: [PERSON] яка підтвердила що в жовтні 2013 році позивачкою та відповідачем спільно була придбана для їх спільних синів двокімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.149); [PERSON] та [PERSON], які підтвердили що з 2013 року по 2014 рік без реєстрації проживали в [INFO], а [PERSON] та [PERSON] їм відомі як подружжя, що проживали однією сімєю та вели спільне господарство. На протязі всього часу [PERSON] та [PERSON] приходили за компенсацією витрат на комунальні послуги. Багато разів приїжджали з дітьми [PERSON] та [PERSON]. Вели розмови про спільне майбутнє, покращення побутових умов в квартирі [ADDRESS]. Неодноразово наголошували, що квартира [ADDRESS] в майбутньому перейде у розпорядження та власність синам (а.с.111. 112). Суд не приймає в якості допустимих доказів показання свідків [PERSON] та [PERSON] так як вони не проживали в селі Долинське, про стосунки позивачки та відповідача освідченні виключно зі слів відповідача. Суд критично ставиться до пояснень свідка [PERSON], що є новою тещею відповідача, так як ії показання суперечать показанням самого Відповідача, який у свою чергу не заперечував що постійно проживав в [INFO] по вулиці Щорса, його речі зберігались в цьому ж будинку. Суд також не приймає до уваги доводи відповідача, що спірну квартиру він придбав за кошти, що належали [PERSON] та її матері, так як вони нічим не підтверджені. Згідно із ст.74\~СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 СК України. За приписами ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статею 60\~СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61\~СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63\~СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69\~СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71\~СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктами 23, 24, 30 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня 2007\~року №11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» судам надано роз'яснення, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч.3\~ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.1 ст.328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст.368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані суду докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, так як в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт проживання однієї сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] у період з серпня 2008 року по вересень 2014 рік.

Outcome: approved