Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в якому просить визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме 61/100 частинами за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником 61/100 будинку [ADDRESS] . Право власності підтверджується договором купівлі-продажу, який позивач уклала з продавцем - [PERSON] . Після придбання зазначеної частини будинку позивачу стало відомо, що в ній зареєстрований відповідач, який є сином попереднього власника, і не проживає в будинку. Відповідач в 2005 році зареєструвався за вищевказаною адресою. З моменту придбання будинку позивач проживає у ньому, під час вселення відповідач та продавець [PERSON] в будинку не проживали, звільнили його ще до підписання договору купівлі- продажу. Місце перебування відповідача позивачу не відоме, оскільки вона його ніколи не бачила, тому вважає що відповідач втратив право користування даним житлом. В зв`язку з цим позивач вимушена звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позивач у судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та розглядати справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідач не з`явився до суду без поважних причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, суд вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу в порядку, передбаченому гл. 7 ЦПК України, у відсутність відповідача, який згідно ст. 128 ЦПК України повідомлений про день та час розгляду справи належним чином і позов задовольнити виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 61/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.11.2018р. який позивач уклала з продавцем - [PERSON] , і який було зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 19.11.2018р. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст. 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні та згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Після придбання зазначеної частини будинку позивачу стало відомо, що в ній зареєстрований відповідач [PERSON] , який є сином попереднього власника. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14 право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Крім того, Верховний Суд України при розгляді справи № 6-709цс16 у поставнові від 16 листопада 2016 року висловив правову позицію, що новий власник має право вимагати у будь-який час усунення перешкод не тільки з боку членів сімї колишнього власника, а й з боку будь-яких осіб, які не є і не були членами його сім`ї. З моменту придбання будинку позивач [PERSON] проживає у ньому, під час вселення відповідач [PERSON] та відчужувач [PERSON] в будинку не проживали, звільнили будинок, ще до підписання договору купівлі-продажу. Місце перебування відповідача позивачу не відоме, оскільки остання його ніколи не бачила. Статтею 41 Конституції України передбачено, щокожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16: Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Вирішити питання зняття з реєстрації у добровільному порядку є неможливим, оскільки позивачу невідоме місце проживання відповідача. Відповідно до роз`яснень п. 15Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім`ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За таких обставин суд вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, а саме 61/100 частинами житлового будинку за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved