Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси в інтересах малолітньої [PERSON] з позовом до [PERSON] в якому просить усунути перешкоди у користуванні житловою квартирою [ADDRESS] , належної [PERSON] , шляхом виселення [PERSON] з вказаного житлового приміщення без надання іншого; визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] , належної [PERSON] . Позовні вимоги вмотивовані тим, що [PERSON] вселився у квартииру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] як рідний брат останньої та залишився там проживати. Наразі, [PERSON] не приймає участі в утриманні квартири, тим спричиняє в кватирі антисанітарію та дозволяє там проживати стороннім особам, а також обмежує можливість доступу до квартири малолітньої [PERSON] . Оскільки відповідач на зауваження не реагує, [PERSON] як її опікун, вимушена звернутися до суду в інтересах неповнолітньої власниці зазначеної квартири [PERSON] . Ухвалою суду від 20.07.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Після усунення недоліків, ухвалою суду від 05.08.2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 02.09.2020 року. 02.09.2020 року у зв`язку з неявкою відповідача, підготовче засідання відкладене на 29.10.2020 року. 29.10.2020 року у зв`язку з неявкою сторін, підготовче засідання відкладене на 26.11.2020 року. 26.11.2020 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 02.02.2021 року. 02.02.2021 року у зв`язку з неявкою сторін, розгляд справи відкладено на 01.04.2021 року. 19.03.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що він все своє життя мешкає у спірній квартирі як член сім`ї власника. Причиною не отримання ним частини спадщини померлих [PERSON] (баба відповідача) та [PERSON] (мати відповідача) є його відмова від частини спадщини на користь малолітньої сестри [PERSON] . При цьому іншого житла відповідач не мав і не має. 01.04.2021 року у зв`язку з необхідністю виклику свідків, розгляд справи відкладено на 01.06.2021 року. 01.06.2021 року з метою виклику свідків, розгляд справи відкладено на 08.07.2021 року. У судове засідання представник позивача не з`явився, електронною поштою подав заяву про відкладення судового засідання. У зв`язку з тим, що заява не підписана електронним підписом, суд не приймає її до уваги. У судовому засіданні 08.07.2021 року відповідач та його представник позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи подав заяву про проведення судового засідання за його відсутності. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , підтвердила обставини проживання відповідача на спірній жилплощі з моменту його народження. Суд, заслухавши пояснення відповідача та його представника, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 16 лютого 2017 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на Ѕ частину майна, яке складається з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (тридцять сім), яка в цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 72,9 кв.м, у тому числі житловою площею 44,4 кв.м. 03 травня 2017 року [PERSON] , [INFO] , опікуном якої є [PERSON] , отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, після смерті своєї матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , на майно: яке складається з 1/2 частки квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] (тридцять сім), яка в цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 72,9 кв.м, у тому числі житловою площею 44,4 кв.м. В даному Свідоцтві зазначено про відмову [PERSON] від своєї частики у спадщині після смерті його матері. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2017 року та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 20018 року в справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна й визнання права власності, проведено поділ спадкового майна та, зокрема, визнано право власності за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , на житлову квартиру [ADDRESS] , що в цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею - 72,9 кв.м., у тому числі житловою площею - 44,4 кв.м. Місцем реєстрації [PERSON] , [INFO] є з 15.08.1997 року квартира [ADDRESS] , в якій він мешкає з моменту свого народження як син померлої [PERSON] та брат теперішнього власника [PERSON] , що підтверджено матеріалами справи та поясненнями свідка. Позивач зазначає, що [PERSON] створює перешкоди для користування [PERSON] належною їй квартирою, а тому остання має право вимагати усунення цих перешкод. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права члена сім`ї власника квартири передбачені ст. 405 ЦК України, за якою члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Права та обов1язки членів сім`ї власника квартири передбачені також ст. 156 ЖК України, за якою, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Відповідно до ст. 157 ЖК України, члена сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Суд вважає, що доведений суду та підтверджений позивачем факт постійного проживання відповідача, як члена сім`ї позивача, в квартирі [ADDRESS] , унеможливлює визнання [PERSON] таким, що втратив право користування даною квартирою, підстави для чого виникають лише у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Щодо усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, то суду не доведено наявності обставин, які зазначені в ч.1 ст. 116 ЖК України. Крім того, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в Постанові від 15.01.2020 року по справі № 754/613/18-ц. За таких обставин, суд, враховуючи доведеність тривалого проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , та відсутність в нього іншого житла, доходить висновку, що його виселення з жданої квартири буде невиправданим втручанням в його приватну сферу, та порушенням його прав на повагу до житла, що є недопустимим, а тому залишає позов [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] без задоволенння.

Outcome: dismissed