Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , Третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, в якій, з урахуванням уточнень, просить надати дозвіл [PERSON] , [INFO] , на тимчасовий виїзд за межі України в супроводі матері [PERSON] до Республіки Польща, міста Гданськ, для навчання в школі на період з дня набрання рішенням законної сили до 05.07.2021 року; з 01.09.2021 р. по 05.07.2022 р. без згоди та супроводу батька [PERSON] . Також просить надати дозвіл [PERSON] , [INFO] , на тимчасовий виїзд за межі України в супроводі матері [PERSON] до Республіки Польща, Німеччини та Греції для відпочинку на період з 23 грудня 2020 року по 03 січня 2021 року, з 30 січня 2021 року по 14 лютого 2021 року, з 01 квітня 2021 року по 06 квітня 2021 року, з 06 липня 2021 року по 31 липня 2021 року, 23 грудня 2021 року по 03 січня 2022 року, з 30 січня 2022 року по 14 лютого 2022 року, з 16 квітня 2022 року по 18 квітня 2022 року, з 06 липня 2022 року по 31 липня 2022 року без згоди та супроводу батька [PERSON] , стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 7940,80 грн. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 16.05.2012, який розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29.11.2019. В шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина мешкає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Позивач не чинить перешкод у спілкуванні батька з дитиною, але з березня 2020 року [PERSON] до дитини не приїжджав. 11 липня 2019 року відповідачем надано нотаріально посвідчену згоду на періодичні тимчасові поїздки сина за кордон та в зворотному напрямку, а саме, до республіки Польщі та країн Шенгенської зони з метою навчання на період з 01 листопада 2019 року по 01 листопада 2020 року у супроводі позивача. 09 серпня 2019 року відповідачем надано нотаріально посвідчену згоду на періодичні тимчасові поїздки сина за кордон та в зворотному напрямку, а саме до республіки Польщі та країн Шенгенської зони з метою відпочинку на період з 01 листопада 2019 року по 01 листопада 2020 року у супроводі позивача. В червні 2020 року позивач звернулась з письмовою заявою до батька дитини з проханням надати дозвіл на поїздки сина у її супроводі до Республіки Польщі міста Гданськ для навчання в школі на період з 01 вересня 2020 року по 05 липня 2021 року. Листом від 03.07.3020 року відповідач повідомив про відмову від надання згоди на вивіз дитини, послався на необхідність живого спілкування з сином, відкликав надану раніше згоду на періодичні тимчасові поїздки сина за кордон з метою відпочинку. Згоду на поїздку сина до республіки Польщі та країн Шенгенської зони з метою навчання на період з 01 листопада 2019 року по 01 листопада 2020 року відповідач не відкликав. Позивач уважає, що відмова [PERSON] надати дозвіл на поїздки сина у супроводі позивача до Республіки Польщі міста Гданськ для навчання в школі та до країн Шенгенської зони з метою відпочинку на період з 01 вересня 2020 року по 05 липня 2021 року суперечить інтересам дитини. Позивачем здійснено заходи для комфортного проживання дитини в місті Гданськ, де позивач працює та має стабільний заробіток. 10.07.2020 року нею укладено договір оренди квартири [ADDRESS] на період з 10.07.2020 року до 10.07.2023 року. Відповідно до параграфу 12 цього договору у квартирі, яка є предметом оренди, проживатиме [PERSON] . Крім того, [PERSON] буде навчатись в початковій школі 58 імені [PERSON] і м.Гданськ з 01.09.2020. При пред`явлені позову до суду, позивачем понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 5600 грн, 1500 грн. - за переклад документів, а також 840,80 грн. судовий збір. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечує, вважає, що позивачем не надано доказів забезпечення сина належним навчанням на території Польщі до 05.07.2022. Позивачем подано інформацію про прийняття [PERSON] учнем першого класу, яку відповідач ставить під сумнів та вважає, що позивачем не надано гарантування навчання дитини у другому класі після закінчення навчального року у 2021 році. [PERSON] категорично заперечує проти того, щоб його син навчався на території Польщі та бажає щоб дитина навчалась та проживала на території України. При цьому, на думку [PERSON] , позивачем не надано суду жодного належного доказу ухилення відповідача від виховання та догляду за дитиною. Зазначає, що у разі вивезення дитини за кордон буде істотно порушено право батька на спілкування з дитиною належним чином. На теперішній час епідеміологічна ситуація у Польщі різко змінилася у гірший бік, що свідчить про більш активне поширення пандемії. Вважає, що позивачем не надано до суду жодного доказу отримання офіційної трудової візи на території Польщі, та того, що дитина офіційно виїжджає у Польщу за наявних правових підстав, а також офіційного оформлення медичного страхування на дитину. Існує суттєвий ризик інтересам дитини у разі її хвороби або примусової депортації. Щодо виїзду на відпочинок, відповідач вважає, що позивачем не надано жодного належного доказу наявності відповідних квитків, туристичних пакетів, грошового забезпечення такої поїздки та ін. Поїздки носять виключно теоретичний характер, але суд має досліджувати реальні обставини поїздки та їх фактичну сторону. Представником відповідача надано додаткові письмові пояснення, в яких останній наполягає на необхідності відмови в задоволенні позову у зв`язку з пандемією короновірусу. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити. Допитана в якості свідка позивач [PERSON] пояснила, що в травні 2012 року одружилась з відповідачем. З початку у родині відносини буди нормальні, але потім почались проблеми. Чоловік не приділяв достатньої уваги домашнім справам, не займався дитиною, був або на роботі або вдома за комп`ютером. В 2019 році [PERSON] вирішила подати на розлучення. З 2018 року вона почала їздити в Польщу, працювати. За згодою з відповідачем було вирішено, що дитина буде навчатися в Польщі. Позивач знайшла хорошу роботу, школу, житло, але влітку 2020 року відповідач несподівано відмовив дитині у поїздці, хоча раніше надав нотаріально посвідчений дозвіл. Переконливих причин відмови у виїзді дитини за кордон він не навів. У Польщі дитині будуть забезпечені кращі умови навчання та життя, ніж ті, в яких вона мешкає у м. Краматорськ, де проживає разом з батьками позивача на період її роботи у Польщі. Місто Гданськ це приморське місто, курорт на Балтійському морі, з гарним кліматом, на відміну від промислового Краматорська з великою кількістю брудних підприємств. У Німеччині мешкає рідний дядько і сестри позивача, у них є дача у Греції, куди вони запрошують позивача з дитиною для відпочинку. У Польщі вона офіційно працевлаштована, працює майстром манікюру, з заробітною платою від 2700 злотих до 4000 злотих на місяць. Цього досить для проживання з дитиною та забезпечення нормальних умов життя. Вона не заперечує проти спілкування батька з дитиною; існує прямий рейс Харків-Гданськ, квиток на літак коштує близько 800 грн. Останній раз відповідач був у дитини в м. Краматорськ у березні 2020 року і протягом 9 місяців навіть не телефонував, дитиною не цікавився, на контакт для вирішення питання виїзду дитини не іде. У Гданську вона на підставі договору винаймає двокімнатну квартиру з усіма зручностями, в якій дитині будуть забезпечені всі необхідні умови. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні. Допитаний в якості свідка відповідач [PERSON] пояснив, що не заперечував проти виїзду дитини за кордон для відпочинку та навчання, але у зв`язку з пандемією через Covid-19 він відкликав свій дозвіл на виїзд дитини, через що конфлікт з дружиною загострився і відобразився на його спілкуванні з дитиною, йому було заборонено приїжджати до дитини та спілкуватися з нею. Останні рази він спілкувався з дитиною в Краматорську у грудні 2020 року протягом 5 хв., у січні 10 хв. Раніше разом із дитиною він приїздив до дружини у Польщу, але умови проживання були незадовільні, типу гуртожитка, у нього також були плани щодо Польщі, але вони не реалізувались. Зі слів дружини йому відомо, що різні довідки та дозволи у Польщі можна купити, тому у нього є сумніви щодо наданих позивачем доказів. Він хоче спілкуватись з дитиною і вважає, що її проживання у Польщі перешкодить цьому. Вважає, що у Краматорську дитині забезпечені нормальні умови, вона вчиться у хорошій школі, у Краматорськ зручно їздити відповідачеві. Якби не пандемія і було б вирішено питання спілкування з дитиною, то він би не заперечував проти виїзду дитини на відпочинок, але проти виїзду на навчання заперечує категорично. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, повідомлявся своєчасно і належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20.08.2020 провадження у справі відкрито. Суд вирішив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07.10.2020 задоволено клопотання про виклик свідків, прийнято уточнений позов, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 23.10.2020 відмовлено в задоволенні заяви про відвід судді. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.05.2012, який розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29.11.2019. У шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] . 11 липня 2019 року відповідачем надано згоду, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Іващенко А.А., на періодичні тимчасові поїздки сина за кордон та в зворотному напрямку, а саме до республіки Польщі та країн Шенгенської зони з метою навчання на період з 01 листопада 2019 року по 01 листопада 2020 року у супроводі позивача 09 серпня 2019 року відповідачем надано згоду, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Іващенко А.А., на періодичні тимчасові поїздки сина за кордон та в зворотному напрямку, а саме до республіки Польщі та країн Шенгенської зони з метою відпочинку на період з 01 листопада 2019 року по 01 листопада 2020 року у супроводі позивача. В червні 2020 року позивач звернулась з письмовою заявою до відповідача з проханням надати дозвіл на поїздки сина у її супроводі до Республіки Польщі міста Гданськ для навчання в школі на період з 01 вересня 2020 року по 05 липня 2021 року, зобов`язалась забезпечити спілкування дитини з батьком через інтернет, зазначила про можливість батька відвідувати сина у Польщі, зобов`язалась привозити сина для побачення з батьком під час канікул. Листом від 03.07.3020 року відповідач повідомив позивачу про відмову від надання згоди на вивіз дитини, послався на необхідність живого спілкування з сином, відкликав надану раніше згоду на періодичні тимчасові поїздки сина за кордон з метою відпочинку. Відповідно до заяви від 03.07.2020, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Іващенко А.А., [PERSON] відкликав свою згоду на періодичні тимчасові поїздки за кордон з метою навчання, а саме до Республіки Польщі та країн Шенгенської зони, свого сина [PERSON] . Позивачем 10.07.2020 року укладено договір оренди квартири [ADDRESS] , з [PERSON] на період з 10.07.2020 року до 10.07.2023 року, що підтверджується копією відповідного договору. Відповідно до параграфу 12 цього договору у квартирі, яка є предметом оренди, проживатиме [PERSON] . 01.07.2020 [PERSON] уклала договір з [PERSON] (м.Гданськ Польша) на виконання робіт з манікюру, інших косметичних процедур у період з 01.07.2020 по 01.06.2023 з оплатою у розмірі 17 польських злотих за годину праці. Відповідно до довідки від 15.07.2020 початкової шкоди №58 імені [PERSON] в м.Гданськ, Конотоп [PERSON] з 01.09.2020 буде прийнятий учнем 1 класу, що підтверджується відповідним повідомленням. Рішенням від 08.08.2020 старшого прикордонних нарядів і пункті пропуску відділення інспекторів прикордонної служби «Тип А» відділу прикордонної служби «Харків» лейтенантом [PERSON] відмовлено [PERSON] , який рухався в супроводі матері [PERSON] , в перетині державного кордону України, у зв`язку з відсутністю дійсної нотаріально посвідченої згоди батька на виїзд дитини. За результатами розгляду скарги на вказане рішення від 08.08.2020, яка подана позивачем до Харківського прикордонного загону, рішення визнано правомірним (вих.№23/9139 від 20.08.2020). 12.08.2020 позивач повторно звернувся з письмовою заявою до відповідача з проханням надати нотаріально засвідчену згоду на тимчасовий виїзд сина за межі України в супроводі матері, для навчання в школі та до країн Шенгенської зони для відпочину за період з 20 серпня 2020 р. до 05 липня 2021. Представником відповідача 22.09.2020 направлялись запити до Посольства Республіки Польща у м.Києві, Генерального консульства Республіки Польша у м.Харкові, Уповноваженого Президента України з прав дитини, Міністерства охорони здоров`я України , Міністерства закордонних справ України, Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, зокрема, щодо встановлення епідемічної ситуації на території Польщі, а також правових підстав знаходження позивача на території Польщі. Листом Міністерства закордонних справ України від 05.10.2020 вих.№71/КПП/19-091-1228 повідомлено [PERSON] про неоднорідність епідемічної ситуації в країні Польща, та роботу шкільних заходів на її території в штатному режимі. Відповідно до заяви від 15.10.2020, яка посвідчена приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області, [PERSON] та [PERSON] , які залучені у даній справі в якості свідків, які є дідусем та бабусею [PERSON] та батьками [PERSON] , [INFO] , останні повідомили, що після розлучення сторін [PERSON] разом зі своїм сином переїхала до м.Краматорськ. Відповідач свого сина не відвідує та маніпулює [PERSON] . У зв`язку зі зміною орендодавця квартири [ADDRESS] , яка позивач винайняла для проживання з сином, 30.10.2020 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди зазначеної квартири на період з 01.11.2020 на невизначений строк. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , якому на час розгляду справи виповнилось сім років. З матеріалів справи встановлено та не заперечується сторонами, що 11 липня 2019 відповідачем надано нотаріально посвідчену згоду на поїздки сина [PERSON] в супроводі його матері [PERSON] з 01.11.2019 по 01.11.2020 до Республіки Польші та країн Шенгенської зони для відпочинку, а 09 серпня 2019 надано дозвіл на поїздки сина для відпочинку. Заявою від 03.07.2020 відповідач відкликав попередньо надану згоду на тимчасові поїздки сина за кордон з метою навчання. Позивач зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд спідньої дитини до республіки Польша та країн Шенгенської зони з метою навчання та відпочинку дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами законодавства закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Заперечуючи проти позову, [PERSON] зазначає, що надання дозволу на виїзд з України не відповідає інтересам дитини, оскільки позивачем не надано належних доказів забезпечення сина належними умовами проживання та навчанням на території Польщі, посилається на складну епідемічну ситуацію у республіці Польща, а також на порушення своїх прав на спілкування з дитиною в разі її вивезення. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що дитина проживає в м. Краматорськ з батьками позивача, що не заперечується сторонами та підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] укладено договір на виконання робіт з манікюру в м.Гданськ республіка Польша з 01.07.2020 по 01.06.2023 з оплатою у розмірі 17 Польських злотих на годину, тобто остання є працевлаштована. Крім того, [PERSON] надала суду договір про винаймання квартири за адресою: [ADDRESS] . Метою перебування дитини [PERSON] в Республіці Польщі позивач зазначає навчання в школі, вказуючи конкретні періоди, надавши довідку початкової школи №58 імені [PERSON] про зобов`язання прийняти дитину учнем 1 класу. Отже, відсутні підстави вважати, що дитині не будуть створені належні умови для її проживання та матеріального забезпечення у Польщі. Перебування дитини на навчанні поза межами території України не позбавляє права відповідача на прийняття участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, її відвідування тощо. Позивачем надано докази свого офіційного працевлаштування у Польщі, оренди двокімнатної квартири з усіма зручностями, наявності згоди адміністрації школи на прийняття дитини на навчання, що дає підстави для висновку про те, що дитині будуть забезпечені належні умови проживання та навчання. Крім того, на думку суду, можливість отримання [PERSON] освіти в країні Європейського союзу відповідатиме інтересам дитини. За таких обставин вважати, що перебування дитини з дня набрання рішенням законної сили до 05.07.2021 року, з 01.09.2021 р. по 05.07.2022 р. у Республіці Польщі не відповідає інтересам дитини не можна. Твердження відповідача про складну епідемічну ситуацію безумовно заслуговують на увагу, але не спростовують вищевказаних висновків суду і не можуть мати вирішального значення при вирішенні справи. На думку суду, відповідачем не надано доказів, що перебування за межами України може негативно вплинути на дитину. Наданий лист Міністерства закордонних справ України від 05.10.2020 вих.№71/КПП/19-091-1228 про неоднорідність епідемічної ситуації в країні Польща, та роботу шкільних заходів на її території в штатному режимі не свідчить про значне погіршення епідемічної ситуації на території цієї країни. Сумніви відповідача щодо достовірності наданих позивачем доказів її офіційного працевлаштування, оренди квартири тощо не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки базуються на його суб`єктивній оцінці; водночас переконливих доказів на спростування доводів позивача відповідачем не надано. Щодо позовних вимог про надання права на тимчасовий виїзд за межі України дитини в супроводі матері для відпочинку суд зазначає, що позивачем не зазначено конкретних періодів та місць відпочину, не надано відповідних доказів наявності квитків на транспорт, бронювання готелів, запрошень, тощо. Викладені обставини позбавляють суд можливості встановити доцільність надання позивачу дозволу на виїзд в її супроводі дитини без згоди батька, у з0в`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При пред`явлені позову до суду позивачем понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. Відповідно до наданої позивачем копії договору про надання професійної правничої допомоги від 30.07.2020, замовник [PERSON] та виконавець адвокат Монагарова Ольга Яківна уклали договір, предметом якого є надання виконавцем замовнику професійної правничої допомоги у даній справі. Відповідно до п.4.1 договору від 30.07.2020 вартість послуг складає 5600 грн. за складання позовної заяви, інших процесуальних документів та представлення інтересів замовника в Харківському районному суді Харківської області. Отже, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. До позовної заяви долучено акт приймання-передачі наданих послуг до договору від 30.07.2020, в якому зазначено про складання та подання даного позову до суду. На думку суду, зазначені витрати є співмірними з обсягом правової допомоги, наданої позивачу, а тому підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Вказаний висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у справі 640/18402/19 від 28 грудня 2020 р. Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі 280/2635/20, та постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №813/481/18, суд касаційної інстанції констатував помилковість посилання суду апеляційної інстанції, як на підставу для відмови в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення, відсутність документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, адже у пункті договору про надання правової допомоги сторони узгодили строки та розмір гонорару. Позивачем надано лист-замовлення, за яким [PERSON] замовила в Бюро перекладів «LingMAX» переклад договору оренди, трудового договору та запрошення до шкоди, вартість послуг зазначається 1500 грн. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Натомість, суд вважає недоведеним витрати на здійснення перекладу, оскільки наданий лист замовлення не містить реквізитів сторін, їх підписів, печатки тощо, а тому відмовляє в задоволенні вимог в цій частині.

Outcome: partial