Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], за участю третіх осіб: Управління державної міграційної служби України у Херсонській області, служби у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації, в якому просила визнати відмову відповідача у тимчасовому виїзді за кордон їх неповнолітньої доньки [PERSON], 11.10.2007р. народження - безпідставною та незаконною; дозволити їй оформити документи для тимчасового виїзду за межі України їхньої неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] без згоди її батька; дозволити виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO] за межі України разом з позивачкою до Російської Федерації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 квітня 2007 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. У період шлюбу у них із відповідачем народилася донька - [PERSON], [INFO]. Сімейне життя з відповідачем не склалося, внаслідок чого, на підставі рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 06.02.2012р., шлюб між ними було розірвано, позивачці залишено прізвище - [PERSON]. У даний час вона має намір повезти дитину тимчасово до родичів, які проживають в Російській Федерації, однак, для оформлення відповідних документів потрібна згода батька, яку останній не дає, не пояснивши причин такої відмови. Вважає, що відповідач безпідставно відмовляється надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон, при цьому його поведінка не обумовлена піклуванням про інтереси дитини, а виключно власними егоїстичними, матеріальними мотивами. Таким чином, приймаючи до уваги, що згідно чинного законодавства України про порядок виїзду неповнолітніх дітей за кордон необхідна нотаріально засвідчена згода на це батьків, отримати таку згоду від батька дитини вона не може через його відмову, при цьому, виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, та оскільки вирішити дане питання іншим правовим шляхом не являється можливим, вона змушена звернутися до суду із вказаним позовом. У судовому засіданні позивачка уточнила позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві та заяві про уточнення вимог. Відповідач на початку судового розгляду позов не визнав, в подальшому у судовому засіданні не заперечував проти виїзду дитини за кордон, однак зазначив, що період перебування доньки не може перевищувати трьохмісячного терміну та повернення дитини до України має відбутися до кінця серпня 2016 року.. Представник служби у справах дітей Генічеської РДА [PERSON] в судовому засіданні проти надання дитині дозволю виїзду за кордон без згоди батька не заперечував. Представник Управління державної міграційної служби України у Херсонській області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судового виклику уповноваженій особі управління особисто. Причини своєї неявки суду не повідомив. Вивчивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який зареєстровано 21.04.2007 року відділом РАЦС Генічеського РУЮ Херсонської області, про що зроблено актовий запис №39. У період шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO]. Сімейне життя позивачки з відповідачем не склалося, внаслідок чого, на підставі рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 06.02.2012р., шлюб між ними було розірвано, позивачці визначено прізвище - [PERSON]. Після розірвання шлюбу дочка залишилась проживати з позивачкою, що підтверджується довідкою про склад сім'ї №928 від .01.02.2016р., виданою Новоолексіївською селищною радою Генічеського району Херсонської області. Позивачка має намір познайомити дитину з рідними, які проживають в Російській Федерації, але відповідач не дає дозвіл на виїзд та оформлення проїзних документів для дочки, що стало підставою звернення позивачки до суду. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Спірні правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України, Сімейним кодексом України, та Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч.2 ст. 150 СК України). Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 7 ст. 6 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.ч.1,2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч.1 ст.155 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ №231 від 31 березня 1995р., з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27 січня 1995р. за №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995р. за №231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування та ту обставину, що позивачка не заперечує про необхідність повернення дитини до України в строк до 31.08.2016 року в зв'язку із початком нового учбового року, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] та надання дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON] за кордон без згоди батька на термін до 31.08.2016 року. На підставі положень ст.. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, оскільки підтверджуються відповідною квитанцією. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved