Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить: - визначити, що частки позивача та відповідача в спільній сумісній власності - квартирі [ADDRESS] є рівними і складають по ? частки цієї квартири за кожним; - визнати за позивачем право власності на ? частку квартири [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Зазначила, що вказана квартира загальною площею 52,9кв.м., згідно свідоцтва на право власності на житло, виданого Фондом комунального майна міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження від 23.07.93р. за №1445, належить на праві спільної сумісної власності їй та відповідачу. При цьому, частка кожного із співвласників не визначена. Вирішити справу в позасудовому порядку, тобто укласти договір про поділ майна у нотаріуса, не представляється можливим, оскільки відповідач постійно зайнятий на роботі та уникає зустрічей. Крім того, відповідач в квартирі не мешкає більше 15 років, та не цікавиться її долею взагалі. Абонентом зі сплати комунальних послуг є позивач одноособово, яка сплачує всі комунальні платежі та власним коштом зробила ремонт в квартирі. Позивач фактично користується всією квартирою, в тому числі і частиною відповідача вже більше 15 років. Користування відбувається відкрито. В судове засідання позивач надала заяву про підтримання заявлених вимог та про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явилася. До суду надано заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. Аналізуючи докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 357 ЦК України, частки в спільній сумісній власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Виходячи з положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» частки співвласників приватизованої квартири є рівними. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень до діючого Цивільного кодексу України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач та відповідач є співвласниками двокімнатної квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло, що видано згідно з розпорядженням від 23.07.1993р. №1445, що підтверджується реєстраційним написом на документі про право особистої власності від 23.07.1993р. та технічним паспортом на квартиру від 23.07.1993р. Відповідно до акту про проживання особи в будинку від 01.07.2015р., складеного сусідами в житловому будинку [ADDRESS], починаючи з 1993 року, і по теперішній час постійно мешкає [PERSON], вона утримує квартиру в належному стані, робить капітальні та поточні ремонти, приймає активну участь в житті будинку. Згідно наданих квитанцій позивач одноособово сплачує комунальні платежі за місцем проживання у квартирі. Враховуючи викладене, суд вважає, що частки позивача та відповідача в квартирі [ADDRESS] є рівними, та кожному співвласнику належить по ? частки. Суд також приходить до висновку, що позивач добросовісно заволоділа нерухомим майном, що належить відповідачу, продовжує відкрито, безперервно володіти зазначеним нерухомим майном протягом більше десяти років. Виходячи з цього суд вважає можливим визнати за позивачем право власності на зазначене нерухоме майно.

Outcome: approved