Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовом, в якому з урахуванням уточнень, просить суд стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання дитини [PERSON], [INFO], в сумі 29\~762,69 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачка в позовній заяві посилалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею. Згідно із довідкою МОЗ України дитячої міської клінічної лікарні №6 [PERSON] є дитина-інвалід. Відповідно до виписок із історій хвороб, вона лікується тривалий час, у тому числі і стаціонарно, перенесла шість операцій. Згідно із копіями платіжних документів - чеків на придбання ліків, квитків на залізничний транспорт, витрати на придбання ліків, проїзд залізницею складають за 2014 рік 1055 грн.; за 2015 рік 3823 грн.; за 2016 27297,78 грн.; за 2017 рік 23082,46 грн., за 2018 рік 1094,72 грн., а всього - 56352,96 грн. В ході судового розгляду справи позивач уточнювала позовні вимоги, оскільки з моменту звернення до суду на лікування дитини було ще витрачено ще 3172,41 грн., а загалом 59525,37 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням уточнень підтримали та просили суд їх задовольнити, згідно обґрунтування, викладеного в позові та доказів наявних в матеріалах справи. Представник відповідача позовні вимоги визнала частково - у розмірі 6228,80 грн., про стягнення решти заявленої позивачем суми заперечувала, при цьому зазначала, що частина квитанцій оформленні не належним чином та не підтверджені призначеннями лікаря, а тому суд не має їх приймати як належний доказ витрат. Також поясняла, що сторона відповідача визнає витрати позивача на лікування дитини у розмірі 12461 грн. 65 коп., але з урахування того, що відповідачем було сплачено 5000 грн., вважає що сума стягнення має бути зменшена до 6228,80 грн. Крім того, просила застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності, оскільки вимоги про стягнення частини витрат заявлені позивачем починаючи з 2014 року. Просила врахувати майновий стан відповідача та відмовити у стягненні решти коштів, окрім 6228,80 грн., на стягненні яких наполягає позивач. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, суд прийшов до наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з вимогами п. 1), п. 3). ч. 1 ст. 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу сторони мають малолітню дитину, [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем. 15 серпня 2012 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб, укладений між позивачем та відповідачем було розірвано. 19 листопада 2008 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], 27 грудня 2007 року в розмірі 1/4 частини щомісячного заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 04 серпня 2008 року до досягнення дитиною повноліття. 24 жовтня 2017 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання дитини, до досягнення нею повноліття та звільнення від сплати заборгованості за аліменти на утримання дружини було задоволено частково та зменшено розмір стягуваних аліментів та встановлено розмір стягування з [PERSON], аліментів, стягнутих згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2008 року про сплату аліментів на неповнолітню дитину: дочку [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] - 27 грудня 2007року народження щомісячно по 1/6 частині всіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, починаючи таке стягнення з моменту набрання законної сили цього рішення. Згідно із довідкою МОЗ України дитячої міської клінічної лікарні №6 [PERSON] є дитина-інвалід. Відповідно до виписок із історій хвороб, дитина [PERSON] лікується тривалий час, у тому числі і стаціонарно, перенесла шість операцій. Згідно із копіями платіжних документів - чеків на придбання ліків, квитків на залізничний транспорт, витрати на придбання ліків, проїзд залізницею складають за 2014 рік 1055 грн.; за 2015 рік 3823 грн.; за 2016 27 297,78 грн.; за 2017 рік 23082,46 грн.; за 2018 рік 4267,13 грн. Всього 59525,37 грн. / 2 = 29762,69 грн. У судовому засіданні було встановлено, що відповідачем сплачено позивачу на утримання дитини 5000,00 грн., проте вказані кошти сплачені в рахунок аліментів та не можуть бути зараховані судом як оплата додаткових витрат на дитину. За викладеного, заявлена позивачем сума не підлягає зменшенню на 5000,00 грн., як того просить сторона відповідача. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Так, поряд із аліментами на утримання дитини батьки повинні сплачувати кошти на покриття додаткових витрат на дитину. Частина 1 статті 185 СК України закріплює правило, відповідно до якого, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Відповідно до даної норми обов'язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред'являвся. У такому випадку такий батько зобов'язаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Частина 2 статті 185 СК України передбачає, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Розмір коштів, що стягуються на додаткові витрати, не може бути більше самих додаткових витрат. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і стягненні аліментів відповідно до ст. ст. 181, 182 СК. У випадку, коли матеріальне положення батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, додаткові витрати можуть бути компенсовані лише частково. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Причому, якщо причина, що зумовила додаткові витрати, є триваючою (тяжка хвороба або каліцтво) додаткові витрати можуть фінансуватися наперед із вказівкою або без вказівки кінцевого терміну їх виплати. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. У випадку зміни особливих обставин, на яких ґрунтувалося рішення суду про стягнення додаткових витрат на дитину, кожна із сторін вправі звернутися до суду з відповідною вимогою - збільшення або зменшення суми додаткових витрат. Вищезазначені висновки узгоджуються й з положеннями п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності, з огляду на те, що представником відповідача була заявлена така вимога, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Сторона позивача просила суд визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними. Суд, враховуючи пояснення сторін та їх представників, а також з огляду на те, що звернення до суду з відповідним позовом потребує додаткових матеріальних затрат, зокрема на правову допомогу в складанні позову, представлення інтересів у суді тощо, а при наявності на утриманні позивача хворої дитини, [PERSON] мала першочергово матеріально забезпечити останній належний догляд, лікування та харчування, у звязку з чим суд вважає поважною причину пропуску строку позовної давності [PERSON] За змістом\~ст.\~18\~Конвенції про\~права, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в ухвалі від 08 грудня 2010 року, участь у\~додаткових витратах\~на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ними (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Суд критично оцінює твердження відповідача про те, що останній не погоджується з оплатою квитків на проїзд матері дитини до лікарень, які розташовані за межами міста Дніпра, оскільки дитина за своїм віком є малолітньої та за станом здоровя потребує догляду дорослої людини, зокрема після хірургічного втручання, яке потребує певного періоду для відновлення. Крім того, суд не приймає надану відповідачем довідку про отримання допомоги малозабезпеченим сімям, оскільки відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сімям - державна соціальна допомога призначається на шість місяців, у звязку з чим чинність довідки закінчилася 31.07.2017р. Вирішуючи позовні вимоги по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з наступного. Малолітня дитина, [PERSON], проживає спільно з матірю, яка нею опікується постійно, і обєктивно несе більші витрати на її утримання, з урахуванням стану здоровя дівчинки та відповідних потреб з догляду, лікування та харчування дитини. Отже, при винесенні рішення суд врахував, що увесь тягар піклування про дитину лежить на матері, взяв до уваги вік дитини, її хворобу, потребу медичного нагляду та лікування з метою запобігання погіршення стану здоровя, а також інші негативні наслідки, зумовлені хворобою. Всебічно, повно та об'єктивно з'ясувавши всі обставини по справі (стан здоров'я, матеріальний та сімейний стан, наявність на утриманні інших осіб тощо), суд приходить до висновку про те, що батьки зобов'язані нести додаткові витрати на утримання дитини у рівних частках, тобто по 1/2 частині. Вимоги позивача про стягнення половини від понесених витрат більш ніж справедливі по відношенню до відповідача у розумінні ч. 2 ст. 185 СК України. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що відповідач зобовязаний брати участь у додаткових витратах на дитину, які викликані хворобою, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені додаткові витрати, повязані із лікуванням дитини в розмірі 29762 гривні 69 копійок, що складають 1/2 частину від загальної суми, яку позивач самостійно понесла в розмірі 59525 гривен 37 копійки. Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення; відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача, тому виходячи із змісту вище зазначеної норми з відповідача на користь держави необхідно стягти 1762 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved