Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з заявою про встановлення факту родинних відносин, в обгрунтування якої зазначила, що вона є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан та є бабою [PERSON] , дитини моєї доньки [PERSON] . 09 серпня 2018 року її донька зареєструвала шлюб із [PERSON] . [INFO] у неї народилася донька [PERSON] . 03 квітня 2020 року Головним Управлінням Державної міграційної служби України було прийнято рішення про реєстрацію [PERSON] громадянкою України. [PERSON] є моєю донькою, однак документи, що підтверджують наші родинні зв`язки відсутні через те, що свідоцтво про народження моєї дитини було втрачене під час її перебування на території Ісламської Республіки Афганістан. З метою підтвердження родинних відносин між заявницею та її онукою її донька зверталась до Посольства Ісламської Республіки Афганістан в Україні, але їй було відмовлено в задоволенні, оскільки Посольство Ісламської Республіки Афганістан в Україні не надає відповідних консульських послуг. У зв`язку з цим, виникла необхідність встановити факт родинних відносин, а саме факт того, що заявниця є бабою [PERSON] , дитини її доньки [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] . Встановлення цього факту необхідно їй для документального підтвердження відомостей про склад сім`ї, який засвідчує родинні стосунки між нею та [PERSON] з метою мого подальшого звернення до Державної міграційної служби України із заявою про надання їй дозволу на імміграцію як особі, яка є бабою громадянина України (дитини її доньки). [PERSON] просила суд встановити факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , [INFO] , є особою, яка є бабою громадянки України [PERSON] , [INFO] , актовий запис свідоцтва про народження № 4919 від 23 жовтня 2019 року, виданий Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Заявниця та її представник в судове засідання не з`явилися. Представник заявниці надав письмове клопотання, в якому просив відкласти розгляд справи у зв`язку з тим, що приймає участь у розгляді іншої справи. Розглянувши клопотання представника заявниці про відкладення розгляду справи суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито окреме провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, в яке викликано учасників справи. Ухвалою суду від 21 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання у справі по суті, в яке викликано учасників справи. Справа призначалась до розгляду по суті на 05 жовтня 2020 року, проте розгляд справи було відкладено на 22 жовтня 2020 року за заявою представника заявниці про відкладення розгляду справи. З 22 жовтня 2020 року розгляд справи відкладався на 10 листопада 2020 року. З 10 листопада 2020 року розгляд справи відкладено на 07 грудня 2020 року за клопотанням представника заявниці. Останній раз справа була відкладена на 19 січня 2021 року. Відповідно до положень ч. 2 ст. 210 ЦПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Згідно ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Крім того, до клопотання про відкладення розгляду справи представником заявниці не додані докази поважності причини неявки в судове засідання. Враховуючи положення статті 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», які передбачають, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також критерії розумності тривалості судового провадження, заявниця повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, тому з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту, суд вважає за необхідним розглядати справу за відсутності заявниці та її представника. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, паспорт № [NUMBER] , виданий Посольством Ісламської Республіки Афганістану у Москві 20 серпня 2016 року (дійсний до 20 серпня 2021 року), що підтверджується копією паспорта, копією перекладу паспорта з англійської мови на українську, який засвідчений 11 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шевченко В.Ю. (а.с. 5-7). [PERSON] , [INFO] , є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, паспорт № [NUMBER] , виданий Посольством Ісламської Республіки Афганістану у Москві 20 серпня 2016 року (дійсний до 20 серпня 2021 року), про що свідчить копія паспорта, копія перекладу паспорта з англійської мови на українську, який засвідчений 25 квітня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шевченко В.Ю. (а.с. 8-10). 09 серпня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 09 серпня 2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Прізвіще дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с. 11). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 23 жовтня 2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). [PERSON] є громадянкою України з моменту народження, про що свідчить копія довідки № 12492 про реєстрацію особи громадянином України , видана 16 квітня 2020 року ГУДМС України в Харківській області (а.с. 13). [PERSON] , [INFO] , звернулась до ГУДМС України в Харківській області за захистом в Україні, про що свідчить копія довідки про звернення за захистом в Україні № 012007, видана ГУДМС України в Харківській області 11 серпня 2020 року, дійсна до 11 листопада 2020 року. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Особливості розгляду справ окремого провадження встановлено Розділом ІV ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 та ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно закону вони породжують юридичні наслідки. Перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення визначено в ст. 315 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. В постанові Пленуму Верховного суду України за № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Системний аналіз вищевикладених норм ЦПК України дає суду підстави для висновку про те, що справам окремого провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення, притаманні такі ознаки, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження, конкретна мета встановлення факту, а також його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Тобто, заявник повинен надати докази того, що станом на час розгляду справи встановлення певного факту має юридичне значення для його суб`єктивних матеріальних прав. Із заяви про встановлення факту родинних відносин вбачається, що встановлення цього факту заявниці необхідно для документального підтвердження відомостей про склад сім`ї, який засвідчує родинні стосунки між нею та [PERSON] з метою мого подальшого звернення до Державної міграційної служби України із заявою про надання їй дозволу на імміграцію як особі, яка є бабою громадянина України (дитини її доньки). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Частиною 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства. Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Частиною п. 4 ч. 7 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України. Згідно статті 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. У даній справі заявниця звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин з метою подальшого звернення до Державної міграційної служби України із заявою про надання їй дозволу на імміграцію як особі, яка є бабою громадянина України, проте не надала суду як доказів того, що вона зверталася до відповідних органів Ісламської Республіки Афганістану із заявою про отримання копій або дублікатів втрачених документів, так і доказів того, що вона зверталась до Державної міграційної служби України із заявою про надання їй дозволу на імміграцію, як то передбачено Законом України «Про імміграцію», та їй було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію. При цьому, заявницею надано копію висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 103-117) та не надано доказів звернення до міграційної служби України саме із заявою про надання дозволу на імміграцію, як то передбачено Законом України «Про імміграцію», та їй було відмовлено у наданні такогодозволу. Тобто, [PERSON] не додала до заяви про встановлення факту родинних відносин доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини, та довідку про неможливість відновлення втрачених документів. Отже, заявниця не довела, що встановлення факту родинних відносин станом на час розгляду цієї справи матиме для неї юридичне значення та спричинить виникнення у неї будь-яких суб`єктивних прав. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту родинних відносин Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі цього суд вважає, що судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні

Outcome: dismissed