Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулась в суду з позовом до Вінницької обласної ради, Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору виконавчого комітету Вінницької міської ради, [PERSON] про визнання права користування жилим приміщенням. Позов мотивовано тим, що будівля гуртожитку, розташованого за адресою [ADDRESS] знаходиться у власності Вінницької обласної ради та перебуває на балансі Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова. Рішенням Вінницької обласної ради від 20.06.2013 року №569, а саме п. 3 ВОКЛ ім. М.І. Пирогова зобов'язано передати у комунальну власність територіальної громади міста Вінниці дану будівлю гуртожитку із інженерними комунікаціями та технічними пристроями. Починаючи з 2010 року ведеться робота по підготовці гуртожитку до передачі в комунальну власність міста з подальшою приватизацією займаних кімнат мешканцями. Проте однією з умов передачі гуртожитку в комунальну власність міста є реєстрація місця проживання мешканців відповідно до займаних кімнат. Але мешканці гуртожитку зареєстровані не до займаних кімнат, а тільки до будинку, тобто в адресі реєстрації місця проживання вказано лише «[ADDRESS], гуртожиток». Мешканці гуртожитку неодноразово зверталися до головного лікаря ВОКЛ ім. М.І. Пирогова на балансі якої знаходиться гуртожиток провести перереєстрацію мешканців відповідно до займаних кімнат, але отримували відмову, оскільки перереєстрація громадян не входить до компетенції ВОКЛ ім. М.І. Пирогова. В подальшому мешканцями гуртожитку були отримані відповіді від ВОКЛ ім. Пирогова, Департаменту охорони здоров'я, Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької державної адміністрації, Управління обласної комунальної власності, які рекомендують звернутися до органів Державної міграційної служби. 08.12.2015року позивач звернувся до 1-го міського відділу у м. Вінниці Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою про надання відповіді про можливість та порядок реєстрації до відповідно займаної кімнати в гуртожитку. 12.12.2015 року позивачем було отримано лист від 1-го міського відділу у м. Вінниці Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, в якому повідомлялось, що на даний час житлове приміщення знаходиться на балансі Вінницької обласної лікарні ім. Пирогова, а тому, у разі наявності, необхідно поновити ордер чи надати клопотання від розпорядника житла, щодо реєстрації до окремої кімнати, або договір найму (піднайму, оренди), або відповідне судове рішення про вселення в кімнату, визнання права на користування конкретною кімнатою, про спонукання здійснити реєстрацію місця проживання в конкретній кімнаті. Листом департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації №01-9/П-623 від 28.11.2014 року стверджується, що департаментом було прийнято рішення, що питання із розв'язання проблемних питань забезпечення прав мешканців гуртожитків на житло має розглядатися виключно в судовому порядку. У позивача наявні документи, що посвідчують її право на поселення та проживання у даному гуртожитку, а також документи, що посвідчують її постійне проживання в конкретній кімнаті протягом більш ніж 2 років поспіль і відповідно права на визнання права користування житловим приміщенням, а саме розпорядження №3 від 09.03.1989року. Просить визнати за позивачем право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач позов підтримала за обставин викладених в ньому, просила позов задовольнити. Представники відповідачів в судовому засіданні позов визнали, не заперечували щодо його задоволення. Представник третьої особи в судовому засіданні при винесені рішення покладалась на розсуд суду. Третя особа в судовому засіданні позов підтримав, не заперечував щодо його задоволення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно розпорядження №3 від 09.03.1989року [PERSON] була поселена у кімнату до гуртожитку по [ADDRESS] (а.с.13). Згідно довідки ВОКЛ ім. М.І. Пирогова №01-1-23/3075 від 08.12.2015 року на [PERSON] відкрито особовий рахунок [NUMBER] на оплату за проживання в гуртожитку медпрацівників за адресою: [ADDRESS]. Оплата проводиться з 1989 року (а.с.17). Відповідно до акту [PERSON], проживає за адресою: [ADDRESS] з 1989 року (а.с.20). Згідно договору про користування електричною енергією укладений між ПАТ «Вінницяобленерго» та [PERSON], саме на постачання електроенергією [ADDRESS], а також квитанції про сплату комунальних послуг, згідно яких платником являється [PERSON] за кімнату [ADDRESS] (а.с.8-9, 10-12). Відповідно до преамбули Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008р. №500-VI цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.1 вказаного Закону сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Статтею 2 цього Закону закріплено, що громадяни, на яких поширюються дія Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло шляхом приватизації житла у гуртожитку. Частина 1 статті 4 Закону №500-VI встановлює, що громадяни, на яких поширюються дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до Закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»(2482-ХІІ) з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до ст.130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу PCP і Української PCP. Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК УРСР громадяни мають право, зокрема, на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, на підставах, передбачених законом.. Крім того, таке ж право та порядок його реалізації визначено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992р. №2482-ХІІ, а також Законом про права мешканців гуртожитків. Відповідно до ч.2 ст. 25 Закону про права мешканців гуртожитків громадяни, які вважають, що їх житлові права чи житлові права членів їх сімей порушені, мають право для вирішення спорів звертатися безпосередньо до суду. Відповідно до п.п.6, 14 ст.18 Закону про права мешканців гуртожитків органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках: здійснюють володіння, використання, управління, експлуатацію переданих територіальним громадам згідно з цим Законом гуртожитків (безпосередньо чи через визначеного виконавчим органом ради управителя); укладають та розривають договори найму житла у гуртожитках, що є власністю відповідних територіальних громад. Режим проживання в гуртожитку регулюється нормами ЖК УРСР, а права та обов'язки сторін регламентуються також Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992р. №572, та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986р. №208. Відповідно до ч.1 ст.9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. З огляду на вказані обставини, відповідно до приписів Законів №500-VI та №2482-ХІІ позивачі правомірно користуються вказаними житловими приміщеннями гуртожитку. Частиною 1 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно із статтею 6 Закону громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місцем перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити. За клопотанням позивача судові витрати залишити за ним. На підставі викладеного згідно ст. ст. 29, 310 ЦК України ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»,

Outcome: approved