Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням зміни позовних вимог просила поновити її право на проживання на користування квартирою № 22 по пр. Маршала Жукова,12-В в м. Харкові. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з січня 2000 року постійно проживала разом із [PERSON] в належній йому на праві власності квартирі [ADDRESS]. 29.11.2011 [PERSON] помер, після його смерті до травня 2013 року вона продовжувала проживати в цій квартирі та сплачувати комунальні платежі, однак у квітні 2013 року змушена була лягти на стаціонарне лікування до лікарні, після повернення з якої у травні 2013 року не змогла потрапити до квартири, оскільки вхідні замки були змінені невідомими їй особами. В подальшому нею було з'ясовано, що існує заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2012 року про її виселення із зазначеної квартири. Про ухвалення заочного рішення їй не було відомо, оскільки присутньою при розгляді справи вона не була, під час його виконання виконавчою службою, коли з квартири були винесені її речи, вона знаходилася на стаціонарному лікуванні. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2014 року за її заявою заочне рішення було скасовано, а 25 лютого 2014 року за заявою представника позивача позов [PERSON] до неї було залишено без розгляду. Посилаючись на те, що вона була виселена з квартири, яка для неї є єдиним житлом, на виконання заочного рішення суду, яке в подальшому було скасовано, позивач просила поновити її право на проживання у вказаній квартирі, яке існувало до ухвалення Комінтернівським районним судом м. Харкова заочного рішення від 19 грудня 2012 року. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та ухвалення у справі рішення. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності із зазначенням, що він не є власником спірної квартири. Представник третьої особи - Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основянському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Суд, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31.05.2012 у справі № 2020/2682/2012 визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого 29.11.2011; рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно прийнято 20.08.2012. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.12.2012 у справі № 2020/12526/2012 усунуті перешкоди у здійсненні \~\~[PERSON] \~\~права користування та розпорядження своїм майном та виселено \~[PERSON], [INFO] \~\~з квартири №22 \~по пр.. Маршала Жукова,12-В в м. Харкові. 22.11.2013 за договором купівлі-продажу, посвідченого ПН ХМНО [PERSON], [PERSON] передав [PERSON] своє право власності на квартиру № 22 по пр.. Маршала Жукова,12-В в м. Харкові; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято 22.11.2013. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.02.2014 у справі № 641/1052/14-ц заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.12.2012 скасовано. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.02.2014 у справі № 2020/12526/2012 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення залишено без розгляду за клопотанням позивача. Позивач [PERSON], посилаючись на ч. 2 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, вважає, що її було обмежено у праві користування жилим приміщенням та незаконно виселено із займаної нею квартири. Суд не може погодитися із позицію позивача [PERSON] з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому, згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. [PERSON] був власником квартири № 22 \~по пр.. Маршала Жукова,12-В в м. Харкові з 20.08.2012 до моменту її продажу [PERSON], який є її власником з 22.11.2013 і до теперішнього часу. Судом встановлено, що ані [PERSON], ані [PERSON] не надавали згоди на користування та проживання [PERSON] у спірній квартири, її право на проживання та користування квартирою № 22 \~по пр.. Маршала Жукова,12-В в м. Харкові не підтверджено належними та допустимими доказами, порушення її прав відповідачем [PERSON] не підтверджено жодними доказами. Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статті 58-59 ЦПК України визначають належність та допустимість доказів. Належними є докази, які містять інформації щодо предмета доказування, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Також обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач [PERSON] не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. За таких обставин суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed