Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; встановити опіку над малолітнім [PERSON] , 2009 р.н., та призначити позивача його опікуном, посилаючись на те, мати дитини [PERSON] , яка є донькою позивач, померла, відповідач є батьком дитини, однак з дитиною не спілкується, життям її не цікавиться, участі у її вихованні та утриманні не приймає, тобто самоухилився від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Також позивач просить змінити розмір аліментів, визначених рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.09.2018 у справі № 641/1124/18 та стягувати з [PERSON] на користь опікуна аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , 2009 р.н., в твердій грошовій сумі в розмірі 2500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття; відшкодувати судові витрати. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому останній вказує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки. Відповідач вказує, що даний позов є лише результатом його позову про відібрання дитини від позивача та його активних дій щодо спілкування із сином. [PERSON] зазначає, що від шлюбу із [PERSON] він має двох дітей - [PERSON] , 1998 р.н., та [PERSON] , 2009 р.н., що він належним чином здійснював свої батьківські обов`язки, своєчасно сплачував аліменти, добровільно здійснював додаткові витрати на лікування, оскільки діти є інвалідами. ДО розірвання шлюбу із [PERSON] вони спільно мешкали за адресою: [ADDRESS] , однак із-за постійних порад матері дружини - [PERSON] виникали сімейні сварки, які і призвели до фактичного руйнування сім`ї, він був вимушений залишити житлове приміщення. У 2018 році колишня дружина зверталась до суду із питань збільшення розміру аліментів, було постановлено рішення та визначено розмір аліментів в сумі 1500,00 грн. щомісячно, інших претензій з боку матері дітей не було, вони завжди намагались дійти домовленості щодо виховання дитини. Після смерті [PERSON] відповідача приїхав до дітей з метою забрати їх до себе, однак позивач [PERSON] запропонувала йому виплати заборгованість по аліментам, а питання щодо визначення місця проживання дітей вирішити пізніше. Також було необхідно вирішити питання щодо отримання допомоги по інвалідності на сина, а тому відповідача звернувся із відповідною заявою до УПтаСЗН у Слобідському районі м. Харкова, однак [PERSON] подала заяву щодо припинення виплат на рахунок батька дитини, оскільки наявний спір про опікунство над малолітньою дитиною. З грудня 2018 року [PERSON] перешкоджає піклуватися про сина, дитина перебуває під впливом бабусі та не бажає із ним спілкуватися. На теперішній час відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі, має спільного сина [PERSON] , 2015 року народження, брати знають один одного. Питання щодо позбавлення батьківських прав, як вказує відповідач, виникло лише в результаті конфлікту між ним та бабусею дітей., а позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону не можливо. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Луценко К.В. у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог [PERSON] , вважали їх безпідставними та необґрунтованими. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Барадатова І.М. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] , просила їх задовольнити. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні також підтримав позовні вимоги та вважав за доцільне їх задовольнити, в тому числі і позбавити його батька [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього брата [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.1994 по 17.01.2012, є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08.02.2013 у справі № 2035/11054/2012 присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання двох дітей в розмірі 1200,00 грн. щомісячно. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.09.2018 у справі № 641/1124/18 змінено розмір аліментів та присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , 2009 р.н., в розмірі 1500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття; на утримання повнолітнього [PERSON] , 1998 р.н., - 1500,00 грн. помісячно до досягнення останнім 23-х років. Діти [PERSON] , 1998 р.н., та [PERSON] , 2009 р.н., були зареєстровані та мешкали разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] , мати дітей, померла. При цьому, батько дітей [PERSON] нехтує своїми батьківськими обов`язками, не піклується про їх здоров`я, не цікавиться їх життям. Станом на 15.07.2019 існує заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] на утримання дітей в розмірі 7440,00 грн. Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради було складено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , а також призначення [PERSON] опікуном дитини. Даним висновком було встановлено, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків у відношенні свого сина [PERSON], взаємин із сином не підтримує, не бере участі у вихованні, не цікавиться станом здоров`я дитини, його фізичним, духовним та моральним розвитком. Малолітній має інвалідність з дитинства, перебуває на обліку в УПтаСЗН адміністрації Слобідського району, за станом здоров`я потребує постійного нагляду та лікування, батько дитини кошти на лікування не надає. Вихованням дитини займались мати та бабуся. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Відповідно до положень ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно положень ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. При цьому, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Також необхідно зважувати на те, що позбавлення батьківських прав щодо дитини та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. З огляду на ці обставини, з метою повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, а також ставлення батьків до дітей, судом в якості свідка було допитано [PERSON] , який стверджував, що батько не піклувався про нього та його молодшого брата в жодній мірі, не цікавився ними за життя матері, матеріальну допомогу надавав лише за судовим рішенням і її було недостатньо для задоволенням їх найменших потреб. Після смерті матері почав навідуватися до ним, приходив до [PERSON] у навчальний заклад, однак любові та піклування з його боку не відчувалось. У судовому засіданні в якості свідків були допитані також [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили, що батько жодним чином не цікавився дітьми від першого шлюбу. Допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , які є вчителями малолітнього [PERSON] повідомили, що декілька разів до [PERSON] у школу приходив його батько, його присутність викликала у дитини негативні почуття. [PERSON] , допитана в якості свідка, повідомила, що є сестрою позивача та вказувала, що лише мати та бабуся піклувались про дітей, а після смерті своєї доньки [PERSON] взяла на себе обов`язки по їх утримання та піклуванню, у дітей наявне негативне ставлення до батька, вона не бажають із ним спілкуватися, а він і не наполягає. Відповідно до положень ст. 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. У судовому засіданні у присутності психолога судом було вислухано думку малолітнього [PERSON] , 2009 р.н., якій наполягав, щоб відповідача було позбавлено батьківських прав відносно нього, повідомив, що батько не займався його вихованням до цього часу, взагалі не цікавився його життям, він не відчуває любові та поваги до батька. Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, виключним і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків, однак враховуючи усі обставини справи, ставлення батька [PERSON] до дітей, його поведінку в ході розгляду справи, а також ставлення малолітнього [PERSON] до батька, суд вважає, виходячи виключно з інтересів дитини, позбавити відповідача батьківських прав, оскільки саме це буде відповідати інтересам дитини. Стаття 55 ЦК України передбачає, що опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Згідно ст. 58 ЦК України опіка встановлюється на малолітніми особами, які позбавлені батьківських прав, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Суд встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вони позбавлені батьківського піклування (ч. 3 ст. 60 ЦК України). Судом встановлено, що малолітній [PERSON] позбавлений батьківського піклування, [PERSON] здійснює належний догляд, піклування, лікування, забезпечує належні умови проживання свого онука, за станом здоров`я може виконувати обов`язки опікуна. Що стосується позовних вимог [PERSON] про зміну розміру аліментів суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII частину другу 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Тобто, зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів (правова позиція Верховного суду, викладена в постанові від 12.09.2018року № 459/2181/17). Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] просить збільшити розмір аліментів, стягнутих за рішенням суду з 1500,00 грн. до 2500,00 грн. щомісячно, при цьому не посилаючись на жодну з підстав, визначених законом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що збільшення розміру аліментів у зв`язку зі зміною законодавства не ґрунтуються на зазначених вимогах закону, доказів зміни матеріального стану позивача чи відповідача суду не надано та в ході розгляду справи не встановлено, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial