Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточнень, поданих 10.11.2015 року, просить: - визнати договір дарування від 05.08.2003 року, підписаний між [PERSON] та [PERSON], недійсним, зробленим у результаті помилки; - повернути сторони в первісне положення та визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 1942 року страждає тяжкими головними болями, при яких практично неможливо розуміти, що відбувається. На праві власності їй належить квартира [ADDRESS]. 15 травня 2014 року помер її син [PERSON], і позивач подала у нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини, оскільки знала, що в сина є вклад у банку. У нотаріальній конторі їй пояснили, що у 2003 році нею було укладено не заповіт на квартиру [ADDRESS], а договір дарування.Однак, весь час позивач вважала, що нею було складено саме заповіт, оскільки іншого житла в неї немає і ніколи не було.На цей час спадкоємці її сина, з якими він тривалий час не проживав однією родиною, стали виганяти позивача з квартири. Вказує, що підписуючи договір дарування, вона помилилася, а тому просить визнати вказаний договір недійсним. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити. Додатково пояснила, що [PERSON] 28 квітня 1942 року примусово вивезена у Німеччину до концтабору, де важко занедужала. З тих пір вона страждає на головний біль, перебуває на обліку у лікаря-невропатолога, з огляду на що помилилася, який документ підписувала. Крім того, квартира фактично не була передана новому власнику, оскільки [PERSON] залишилась проживати у цій квартирі, весь цей час тільки вона сплачувала за комунальні послуги, особові рахунки на [PERSON] не переоформлені. Відповідачем надано відзив на позов, в якому вона просить в задоволенні позову відмовити. Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що договір дарування відповідає волі дарителя. [PERSON] перебувала при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, подарувала належну їй квартиру своєму синові [PERSON] Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки п. 5 ст. 258 ЦК України визначено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування. У судовому засіданні представники відповідача [PERSON] та [PERSON] вимоги заперечень підтримали. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03.09.2015 року до участі у справі у якості третьої особи залучено нотаріуса [PERSON] У судове засідання 16.12.2015 року нотаріус не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. При цьому, у судовому засіданні 20.10.2015 року пояснила, що здійснювала посвідчення спірного договору дарування. Нею було встановлено особу [PERSON], перевірено її дієздатність, роз'яснено, які документи необхідні для посвідчення договору дарування. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.01.1996 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.05.2003року належала квартира [ADDRESS]. 05.08.2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, у відповідності до п. 1 якого позивач, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, подарувала належну їй на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] [PERSON], а останній прийняв її у дар. Договір посвідчено державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано у реєстрі за № 7-1998. При цьому згідно договору, його підписано в присутності нотаріуса, особу сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 02.06.2014 року місце проживання [PERSON] 13.08.2003 року зареєстровано у спірній квартирі [ADDRESS]. 07.09.2003 року право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] у КП «Харківське МБТІ». 15.05.2014 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після його смерті до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулись: 22.05.2014 року його мати [PERSON], 05.09.2014 року його син [PERSON] та 05.09.2014 року з заявами про відмову від спадщини на користь сина спадкодавця [PERSON] та [PERSON]. 01.04.2015 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після його смерті до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини 03.06.2015 року звернулась його матір [PERSON]. Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 р.), який набрав чинності з 1 січня 2004 р., Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки договір дарування укладено 05.08.2003 року, правовідносини сторін виникли до 1 січня 2004 р. та не були продовжені, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК УРСР. При цьому, суд вважає, що позивач не пропустила строк позовної давності, оскільки відповідно до вимог ст.ст. 71, 76 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Про порушення свого права [PERSON] дізналась, подавши 22.05.2014 року заяву про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON], До суду з цим позовом позивач звернулась 25.05.2015 року. За положеннями ст. 243 ЦК УРСР 1963 р., який діяв на час укладення спірного договору, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ч. 1 ст. 56 цього Кодексу угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Згідно роз'яснень, що містяться у п. п. 2, 11 постанови Пленуму Верховного Суду від 28.04.1978 N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (з наступними змінами), угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до ст. 56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст. 56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому в порушення приписів ст. 60 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вона під час укладання спірного правочину помилилась щодо суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Посилання позивача та її представника [PERSON] на те, що вона бажала, щоб право власності на спірну квартиру виникло у [PERSON] лише після її смерті, не підтверджується всупереч статті 60 ЦПК України жодним належним доказом. Зі змісту спірного договору вбачається, що його було підписано в присутності нотаріуса, особу сторін встановлено, їх дієздатність та належність [PERSON] квартири, що відчужується, перевірено. Таким чином, судом встановлено, що після укладення договору дарування всі умови правочину були виконані сторонами в повному обсязі. А саме, позивач передала, а [PERSON] прийняв нерухоме майно у власність, у встановленому законом порядку здійснив державну реєстрацію прав на нерухомість у КП «Харківське МБТІ», зареєстрував свої місце проживання у спірній квартирі та став фактично в ній проживати. При цьому, посилання представника позивача на те, що до теперішнього часу тільки позивач з мотивів належності їй квартири на праві власності сплачує за комунальні послуги у спірній квартирі не можуть бути прийняті до уваги як обґрунтовані, оскільки сплата позивачем комунальних послуг є її обов'язком, який випливає з вимог 64 ЖК України, оскільки місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [INFO]. Відносно доводів представника позивача про те, що внаслідок сильного головного болю позивач не сприймає мову оточуючих, чує її як гул, а тому у нотаріуса не могла адекватно розуміти, що саме їй роз'яснював нотаріус і який документ вона підписувала, суд зазначає, що у відповідності до до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Клопотання про призначення експертизи для вирішення питання щодо неврологічного, психологічного стану позивача на момент укладення договору дарування позивачем не заявлено, належних та допустимих висновків спеціалістів у галузі медицини не надано. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed