Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого за назначила наступне. 10.12.2009 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] Від вказаного шлюбу [INFO] народився син [PERSON], який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з позивачкою. Відповідач життям дитини не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватись з сином, не приймає участі у його житті, ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, не надає матеріальної допомоги. З сином [PERSON] не зустрічається, не поздоровляє з днем народження, зі святами, не відвідує батьківські збори, не приймає участі у виховані. На сьогоднішній день дитина майже не пам'ятає батька, та не має до нього ніяких почуттів. Також в спілкуванні з позивачем ніколи про нього не пригадує та не цікавиться ним. [PERSON] не надає матеріальної допомоги та моральної підтримки. Всі затрати, пов'язані з навчанням, оздоровленням та вихованням дитини несе [PERSON] Крім того, [PERSON], як батько відмовся від своїх батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO], про що склав відповідну заяву від 23.07.2009 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Осипенко Л.А. Просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2018 року постановлено передати справу за підсудністю до Енергодарського міського суду Запорізької області. 29.03.2018 року вищевказана справа надійшла до Енергодарського міського суду Запорізької області та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2018 року, справу передано для розгляду судді Вільямовській Н.О. Ухвалою судді від 30.03.2018 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.08.2018 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, додатково зазначивши, що після розірвання шлюбу у 2009 році [PERSON] дитиною [PERSON] не цікавився. Тільки після того, як вона разом з дитиною переїхала на постійне місце проживання до м. Запоріжжя, відповідач почав цікавитися дитиною. Проте коли з'явилась можливість вивезти дитину за кордон, [PERSON] находив підстави для відмови надання дозволу нотаріально. Відповідач звернувшись до суду зменшив сплату аліментів з 1/4 до 10% від свого заробітку. Також зазначила, що вона додатково працює за межами України у вільний час від основної роботи в м. Запоріжжі, в цей час дитина перебуває у її матері- [PERSON], яка проживає в м. Енергодар. Дитині відомо, що [PERSON] його батько, коли він гостює у бабусі, казав що зустрічався з батьком. З 2015 року дитина спілкується з відповідачем по телефону. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що перший рік життя дитини вони жили однією сім'єю та він приділяв весь вільний час дитині. Після розірвання шлюбу він почав жити окремо. Позивач почала чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною. Але він продовжував бачитись з дитиною, знаходячись в добрих відносинах з бабусею дитини - [PERSON], приходив до них на прогулянку в парк. Крім того, що стосується зменшення аліментів, зазначив, що звернувся до суду, так як на його утриманні була інша дитина та дружина яка знаходилась у декретній відпустці, по рішенню суду аліменти були зменшені з 1/4 до 1/8 частини доходу. Щодо відвідування дитини в м. Запоріжжі, не приїзд жав, так як [PERSON] майже кожні вихідні та канікули перебував у бабусі у м. Енергодарі, де з ним і зустрічався. Також [PERSON] їздив в оздоровчій табір, по путівки яку він отримував на роботі. Що стосується навчального процесу, йому відомо успіхи дитини, з розмови по телефону, крім того, інколи коли дитина перебуває у бабусі, допомагає виконувати англійську мову. Третя особа- представник органу опіки та піклування Енергодарської міської ради Запорізької області заперечувала проти заявленого позову, надавши суду висновок Виконавчого комітету Енергодарської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав від 25.10.2018 року. Свідок [PERSON] в судовому засідання надала пояснення, що вона є сусідкою [PERSON] з 2015 року, за весь час ніколи [PERSON] не бачила, відомо зі слів [PERSON], що один тільки раз від батька дитина отримала подарунок - мобільний телефон. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що з вересня 2015 року працює разом з позивачем [PERSON], вони потоваришували. Перебуваючи дома у [PERSON], ніколи не бачив [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона є матір'ю [PERSON] та бабусею [PERSON]. Після розірвання шлюбу [PERSON] та його батьки спілкувалися з дитиною. Проте так як дитина була маленька, вона вирішила, що з дитиною [PERSON] краще спілкуватися у них дома, проте на цім між ними виник конфлікт. До 2015 році [PERSON] намагався бачитись з дитиною, приходив в дитячий садок на новий рік, на гімнастику. В 2015 році коли донька [PERSON] разом з онуком переїхали жити в м. Запоріжжя., [PERSON] зустрічався з дитиною коли [PERSON] був у неї в м. Енергодарі, а це майже кожні вихідні та канікули. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, вислухавши пояснення свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] відповідач по справі, є батьком малолітнього [PERSON], [INFO]. Матір'ю дитини є позивачка [PERSON] (а.с. 6). На теперішній час шлюб між [PERSON] та [PERSON] 10.12.2009 року розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 9). Судом встановлено, що не заперечувалось сторонами по справі, що сторони фактично не проживають з грудня 2009 року, а малолітня дитина проживає з матір'ю. У судовому засіданні позивачка, не заперечувала той факт, що [PERSON] з 2015 року почав цікавитися дитиною та періодично спілкувався з дитиною по телефону та відсутність заборгованості по сплаті аліментів на дитину. А також перебування дитини у бабусі в м. Енергодар на вихідні дні, канікули та коли позивач знаходиться за межами України. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язання виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 16 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Свідки опитані за клопотанням позивача, а саме - [PERSON], [PERSON] допитані в судовому засіданні підтвердили доводи позивача, викладені в позовній заяві, що дійсно відповідач за місцем проживання дитини, а саме в м. Запоріжжя ніколи не приїзд жав до сина. Доводи позивача, щодо спілкування дитини з батьком тільки в телефонному режимі, спростовані показами свідка [PERSON], яка є бабусею малолітнього [PERSON], та яка навпаки зазначила, що [PERSON], коли дитина знаходиться в м. Енергодар, постійно бачиться з сином. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області від 25.10.2018 року № 01-01-40/4411 зазначено, що враховуючи бажання батька спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні і розвитку, приймаючи до уваги право дитини знати та підтримувати контакти з біологічним батьком, виконавчий комітет, як орган опіки та піклування вважає позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON], [INFO] не доцільним і таким що не відповідає інтересам дитини. В ході судового розгляду не добуто переконливих доказів, саме свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками, його винної, свідомої поведінки. Суд враховує, що в силу віку дитини, її проживання з матір'ю, на теперішній час відповідач як з об'єктивних, так і з суб'єктивних причин не може приймати участь у вихованні дитини у достатньому у загальному розумінні для повних сімей обсязі. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року із змінами «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з п. 18 зазначеної постанови зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька та матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей), поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідача. - суд перш за все прийняв до уваги його ставлення до дитини, що він прагне спілкуватися зі своєю дитиною, допомагати їй, турбуватися про неї. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до вимог ст. 164 СК України позбавлення батьківських прав є способом захисту прав і інтересів дитини. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача.

Outcome: dismissed