Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартири. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 26.06.2019 № 297. Разом з позивачем у вказаній квартирі проживає чоловік [PERSON] . Згідно з витягом ЦНАП виконавчого комітету Золотоніської міської ради, у зазначеній квартирі, окрім позивача та [PERSON] , зареєстрований дядько [PERSON] , [INFO] . Однак, [PERSON] не проживає в даній квартирі з 2004 року, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 02.08.2021 та письмовими поясненнями сусідів. При цьому, відповідач повертатись для проживання до житлового приміщення наміру не має, про що свідчить відсутність його речей та документів в кімнатах квартири. Разом з тим, реєстрація відповідача у квартирі [ADDRESS] створює для позивача незручності щодо використання житлової нерухомості, наприклад, оформлення житлової субсидії на оплату комунальних послуг, передача квартири іпотеку, відчуження на користь третіх осіб тощо. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.08.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням сторін. В ухвалі про відкриття провадження відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду на подачу відзиву на позовну заяву. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, проте матеріали справи містять клопотання від 05.10.2021, яке надійшли від представника позивача адвоката Пилипенка Р.Б., в якому останній просив розгляд справи здійснювати без їх участі, на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, місце і час судового засідання був повідомлений належним чином. про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позовну заяву до суду не подав. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з тим, що належним чином повідомлений відповідач не з`явився в судове засідання, про причини неявки суду не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе, відповідно до вимог ст.280 ЦПК України, провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Із матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.09.2021 № 275823029, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування № 297 від 26.06.2019. Згідно з витягом № 3108 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 03.08.2021, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акта про не проживання за місцем реєстрації від 02.08.2021, старший будинку [PERSON] , що являється мешканцем квартири [ADDRESS] , зробив огляд квартири [ADDRESS] та встановив, що у попередньо зазначеній квартирі зареєстровано три особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , проте [PERSON] фактичо не проживає у квартирі з 2004 року і по даний час, особистих речей вказаного громадянина не виявлено, спальних місць та інших ознак, які вказують на фактичне проживання даного громадянина по вказаній адресі також немає. З письмових пояснень [PERSON] , 1936 року народження, від 29.07.2021 вбачається, що остання проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зазначила, що [PERSON] , 1965 року народження, проживаючого за адресою: [ADDRESS] не бачила з 2004 року і по теперішній час. З письмових пояснень [PERSON] , 1966 року народження, від 29.07.2021 вбачається, що остання проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] пояснила, що що [PERSON] , 1965 року народження, проживаючого за адресою: [ADDRESS] не бачила з 2004 року і по теперішній час. За таких обставин, на думку суду, між сторонами має місце спір про право, який підлягає вирішенню за нормами ЦК України. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Способи захисту визначені Цивільним кодексом України. Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як передбачено статтею 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року (справа № 521/17805/16-ц) роз`яснив, що положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, тобто останнім створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування, розпоряджання майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач був членом сім`ї позивача та зареєстрований у квартирі позивача, проте, на даний час, [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] без поважних причин з 2004 року, тобто вже більше одного року, його особисті речі відсутні. Відсутні будь-які належні, допустимі та переконливі докази про те, що позивач, як власник квартири, вчиняє дії, направлені на перешкоджання відповідачеві користуватися житловим приміщенням. Окрім того, судом встановлено, що відповідач ні власником, ні наймачем квартири [ADDRESS] не являється. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» однією з підстав для зняття з реєстрації місця проживання є остаточне рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved