Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладеного 22.10.1997 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого Біржею нерухомості та основних фондів «Україна». Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що 22.10.1997 [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , за 20164 грн. Договір купівлі-продажу був зареєстрований Біржею нерухомості та основних фондів «Україна» на підставі Закону України «Про товарну біржу», однак нотаріально не був посвідчений. Факт користування послугами Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» підтверджується складеним договором купівлі-продажу № Н10-169 від 22.10.1997. Право власності на житловий будинок та надвірні будівлі, розташований за адресою: [ADDRESS] , також підтверджується Технічним паспортом № 69 на житловий будинок, рішенням сесії Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 20.05.2019. Відповідний запис про реєстрацію також був зроблений в домовій книзі. Після отримання грошей та передачі [PERSON] ключів та всіх документів відповідачі виїхали з міста і засвідчити угоду нотаріально в даний час не представляється можливим. Враховуючи ч. 2 ст. 220 ЦК України, в якій зазначено, що якщо сторони домовилися і повністю виконали всі умови угоди, а одна із сторін ухиляється від нотаріального оформлення, суд вправі визнати угоду дійсною. В даний час [PERSON] бажає продати свій будинок, але в нотаріальній конторі йому повідомили, що не посвідчена нотаріально угода купівлі-продажу квартири є недійсною. В зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Від представників сторін до суду надійшли заяви про проведення судового розгляду справи без їх участі. Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачів позов визнав, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи. Судом встановлено, що 22.10.1997 [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу реєстраційний № Н10-169, зареєстрованим Біржою нерухомості та основних фондів «Україна» (а.с.10). Згідно довідки КП «Чугуївське МБТІ» від 27.02.2020 № 477 право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Біржею нерухомості та основних фондів «Україна» від 22.10.1997, р. № Н10-169 (а.с.24). 03.08.1999 на ім`я [PERSON] складений Технічний паспорт на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-15). Також, право власності [PERSON] на вищевказаний будинок підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.07.2019 (а.с.25). Відповідно до рішення LIX сесії VІІ скликання Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 20.05.2019, затверджено [PERSON] технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] (а.с.12). Також, позивачем наданий суду для дослідження Звіт про оцінку майна житлового будинку з надвірними будівлями, що належить [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26-44). Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, як судом встановлено, 22.10.1997 на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з другою сторони укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Даний договір підписаний та зареєстрований на Біржі нерухомості і основних фондів «Україна», реєстр. № Н10-169. Положенням п. 9 даного Договору передбачено, що подальшого його нотаріального посвідчення не потрібно. Цей пункт було включено до договору відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» №1954-12 від 10.12.1991 (в редакції, чинної на той час) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. При укладанні договору купівлі-продажу від 22.10.1997 сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а тому вважали, що договір купівлі-продажу будинку укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Але цей Закон вступив в протиріччя з діючою на час укладення договору купівлі-продажу нормою цивільного законодавства - ч. 1 ст. 227 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року), яка вимагала нотаріальної форми посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку, під страхом їх недійсності (стаття 47 ЦК України в редакції 1963 року). Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Оскільки спірний договір купівлі-продажу житлового будинку укладався сторонами 22.10.1997, тому до даних правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне положення містить ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), а саме якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина 2 ст. 47 ЦК УРСР в редакції 1963 року і ч. 2 ст. 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам. Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 22.10.1997 був підписаний сторонами правочину - продавцями [PERSON] та [PERSON] і покупцем [PERSON] , зареєстрований на Біржі нерухомості і основних фондів «Україна», реєстраційний № Н10-169, підписаний Президентом Біржі нерухомості і основних фондів «Україна» та посвідчений гербовою печаткою. Сторони договору при його укладенні на біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам. Так, по взаємній домовленості сторін (п. 4 Договору) товар продано за 20164,00 грн., які покупцем було сплачено до реєстрації угоди на Біржі. При цьому продавці будинку засвідчили своїм підписом, що відчужувана ними нерухомість на момент укладення угоди не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не знаходиться (п. 2 Договору). Відповідно до п. 1.4 цього Договору правовстановлюючими документами на житловий будинок у продавців був дублікат від 24.03.1997 Договору дарування № 166, засвідчений виконкомом Есхарівської селищної ради від 22.06.1989, р. № 27. Згідно п. 6 Договору витрати, пов`язані з реєстрацією цього договору купівлі-продажу в органах технічної інвентаризації, було покладено на покупця. Право власності на житловий будинок з надвірними будівлями зареєстровано за [PERSON] в КП «Чугуївське МБТІ». Отже, вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року , ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. Як було зазначено вище, в укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. Як зазначено у позові, на теперішній час у [PERSON] виникла необхідність у відчужені належного йому на праві власності житлового будинку, однак нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, посилаючись на те, що інструкцією про проведення нотаріальних дій не передбачено як правовстановлюючих документів - угод, затверджених на біржі, та рекомендувано звернутися до суду. Отже, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, укладений 22.10.1997 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» за реєстровим № Н10-169, відповідав волі сторін, умови договору ними виконані в повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, а враховуючи те, що на даний час провести нотаріальне посвідчення правочину неможливо, суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР. На підставі викладеного,

Outcome: approved