Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи - служби у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. У зазначеному житловому будинку також зареєстрована її донька [PERSON] та онук [PERSON], 2011 року народження. Відповідачі у вказаному будинку не проживають, переїхали на інше постійне місце проживання, але продовжують бути зареєстрованими за вказаною адресою. Відповідачі жодних дій по утриманню будинку не здійснюють. У той же час їх реєстрація у будинку, призводить до того, що позивач змушена більше сплачувати за житлово-комунальні послуги, виникли складнощі у оформленні субсидії та не в змозі вільно розпоряджатись своїм майном, у зв'язку з чим змушена звернутись до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги з підстав викладених у позові, просила їх задовольнити. Крім того зазначила, що відповідачі відмовляються добровільно виписатися з її будинку, тому вона вимушена у судовому порядку вирішувати свою проблему. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені особисто під розписку. Причини неявки суду не повідомили. У попередньому судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнала. Зазначила, що дійсно з 2009 р. не проживає разом зі своїм сином за адресою своєї реєстрації, проте виписуватись не збирається, оскільки не впевнена, що її співмешканець дозволить їй прописатись у його будинку. Жодних дій по утриманню будинку та сплаті комунальних послуг не здійснює. Представник третьої особи Малецький Я.М. у судовому засіданні заперечував проти визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки наслідком цього буде зняття малолітньої дитини з реєстрації місця проживання. Зазначив, що можливо визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за умови обов'язкової реєстрації дитини за іншим місцем проживання. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 30.01.1991 року. З 11 серпня 2004 року у вказаному будинку зареєстрована [PERSON], [INFO], та з 21 лютого 2012 року у будинку зареєстрований [PERSON], [INFO], що підтверджується копією домової криги та довідкою, виданою виконавчим комітетом Генічеської міської ради Херсонської області № 2195 від 13.06.2017 року. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 08 червня 2017 року, складеного депутатом Генічеської міської ради [PERSON] та підписаного секретарем ради [PERSON] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS], з 2009 року не проживають. Крім того, як було підтверджено у судовому засіданні відповідачем по справі [PERSON], остання дійсно з 2009р. не проживає за місцем своєї реєстрації, оскільки проживає у свого співмешканця. Після народження дитини також не повернулась проживати до матері, а лише прописала дитину, щоб мати можливість отримати матеріальну допомогу. Жодних її речей та речей дитини у будинку не має, витрат по утриманню будинку не здійснює. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбаченому законом. Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Судом встановлено, що єдиним власником спірного помешкання, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], на даний час є позивач. Відповідач [PERSON] має об'єктивну можливість користуватися спірним житловим приміщенням, перешкод їй позивач не чинить, поважності причини її відсутності у спірному будинку з 2009р. не встановлено. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що відповідач не приймає участі у витратах по утриманню будинку, не сплачує комунальні та інші платежі, не допомагає позивачу в проведенні поточних ремонтів. Таким чином суд вважає, що відповідач добровільно покинула будинок, у якому зареєстрована, ніяких перешкод в проживанні у ньому їй ніхто не чинив, а оскільки вона як член сім'ї власника не проживає без поважних причин більше одного року у вказаному будинку, то в силу цього втратила право на користування житлом, у зв'язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню. Крім того, слід зазначити, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації. Що стосується позовних вимог пред'явлених до відповідача [PERSON], то суд вважає, що у цій частині позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на час розгляду справи виповнилось шість років, а тому останній в силу норм діючого законодавства України вважається малолітнім. Частиною 4 ст. 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частиною 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Таким чином малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків( або одного із них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то малолітня дитина як самостійний суб'єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено у судовому засіданні сторонами, малолітній онук позивача проживає разом зі своєю матір'ю, у будинку її співмешканця. Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що виходячи з зазначених норм законодавства та віку дитини - 6 років, малолітній [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому така підстава для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення як не проживання без поважних на то причин взагалі не може мати місце. Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками, у зв'язку з чим у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Outcome: partial