Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , якою просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 11 серпня 2021 року у справі було відкрито провадження. Справу вирішено розглянути за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 24 вересня 2021 року, 12 годину 30 хвилин, у приміщенні зали судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області. А ухвалою від 24 вересня 2021 року, без виходу до нарадчої кімнати, було закрито підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 20 жовтня 2021 року на 08 годину 45 хвилин. 20 жовтня 2021 року в судове засідання учасники справи не з`явились, були повідомлені належним чином. Позивач подала заяву, в якій просила розгляд справи здійснити за її відсутності, не заперечувала розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. У зв`язку із чим, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, і будь-які докази суду не надав, позивач не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. Позиції учасників у справі. Позиція позивача, полягала в тому, що квартира [ADDRESS] , належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу. В зазначеній квартирі має зареєстроване місце проживання її член сім`ї - [PERSON] , який з 2016 року в квартирі не проживає. А його реєстрація в квартирі заважає їй, як власниці повноцінно користуватися та розпоряджатися власним майном. Тому відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позиція відповідача у справі суду не відома, оскільки останній своїм правом на надання суду відзиву на позов не скористався. А позивач не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Оцінка суду щодо фактів. 25 червня 2003 року, [PERSON] , яка діяла за себе та від імені [PERSON] , і [PERSON] діюча за згодою своєї матері [PERSON] продали, а [PERSON] купила, квартиру [ADDRESS] (а.с.9). І 26 серпня 2003 року, [PERSON] зареєструвала своє право приватної власності на придбану нею квартиру (а.с.10). 26 червня 2003 року [PERSON] надала право користування придбаною нею квартирою члену своєї сім`ї - [PERSON] . І того ж дня [PERSON] , як представник малолітньої особи, зареєструвала у цій квартирі місце проживання [PERSON] (а.с. 11). Разом з цим, відповідно до акту про встановлення фактичного місця проживання від 27 липня 2021 року, складеного в присутності сусідів-свідків ( [PERSON] та [PERSON] ), за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не проживає з 2016 року (а.с. 12). І оскільки, реєстрація відповідача заважає [PERSON] повноцінно користуватися та розпоряджатися своїм майном, 27 липня 2021 року, [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с. 1-2). Оцінка суду щодо права. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини у сфері права власності, в межах яких між ними виник спір щодо наявності у відповідача, як члена сім`ї власниці, права користування квартирою у зв`язку з його відсутністю у квартирі понад один рік. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Також положення частин перших статей 383 і 405 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) прямо встановлюють, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. При цьому житлове приміщення, яке члени сім`ї мають право займати визначається власником. Отже, члени сім`ї власника квартири можуть отримати право користування ним від власника, який при цьому, може визначити конкретне житлове приміщення у квартирі якою можуть користуватись члени його сім`ї. Судом встановлено, що відповідач отримав право користування квартирою [ADDRESS] , саме як член сім`ї власниці (а.с. 1-2,11). Однак згідно з положеннями частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тож з огляду на те, що відповідач продовжує бути зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , але позивачем доведена його відсутність у квартирі без поважних причин понад один рік, а дані про наявність іншої домовленості між позивачем та відповідачем відсутні, і законом іншого не встановлено, відповідача, як члена сім`ї позивача, слід визнати таким, що втратив право користування цією квартирою. А тому, Висновок суду по суті позовних вимог. З огляду на наведене, позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином,

Outcome: approved