Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Управління справами Національної академії наук України та просила визнати недійсним розпорядження Управління Національної академії наук України №294 від 10.02.1997р. про приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS], визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 10.02.1997р., згідно якого [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] набули у власність шляхом приватизації в рівних долях квартиру [ADDRESS] та визнати недійсним договір дарування 2/4 частин квартири від 13.12.2007р., згідно якого [PERSON] і [PERSON] подарували свої частки в спірній квартирі [PERSON], посилаючись на те, що [PERSON] народилася [INFO]. і з народження була зареєстрована в [ADDRESS], але участі в приватизації вказаної квартири, яка відбувалась в лютому 1997р., вона не приймала, чим порушені її житлові права, а про обставини приватизації спірної квартири їй стало відомо лише після досягнення повноліття, тобто, [INFO]., у зв*язку із чим вважала, що вона не пропустила трирічний строк позовної давності для оспорювання даного правочину. Оскільки в подальшому двоє з членів її родини, а саме: [PERSON] і [PERSON] подарували свої частки в приватизованій квартирі її матері [PERSON], вважала, що і даний правочин слід визнати недійсним. Просила задовольнити позов на підставі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 48, 57 ЦК Української РСР 1964р. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяв, на порушення житлових і приватизаційних прав позивачки, яка на час вчинення оспорюваних правочинів була малолітньою, та поважність пропуску встановленого законом строку з підстав неповноліття позивачки. Представник відповідачки [PERSON] проти позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, не відповідність обставин, про які вказувала позивачка в позові та її представник в судовому засіданні, дійсним обставинам справи, пропуск позивачкою трирічного строку позовної давності та відсутність поважних причин для його поновлення, оскільки вважала, що неповноліття особи не є поважною причиною для поновлення строку позовної давності, у зв*язку із чим просила застосувати наслідки спливу встановленого законом строку позовної давності згідно частини 4 ст.267 ЦК України (а.с. 37-38). Крім цього вважала, що права позивачки ніколи ніяким чином не порушувались, оскільки вона на даний час є зареєстрованою в спірній квартирі, а також їй завжди було відомо про її приватизацію. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з*явились, мешкають поза межами України в Сполучених Штатах Америки, направили до суду заяву, де вказують, що з*явитись до суду не мають можливості та просять постановити рішення на розсуд суду (а.с. 40 - копія заяви). Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі наявних у справі доказів. Відповідач - Управління справами Національної академії наук України явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень проти позову суду не надав, про поважність причин неявки суд не повідомив. Третя особа - Святошинська районна в м.Києві державна адміністрація просила розглядати справу без представника (а.с. 32 - лист). Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності представника відповідача і представника третьої особи на підставі матеріалів, що є в справі. Заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідачки [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що згідно довідки про склад сім*ї станом на 1997р. в квартирі [ADDRESS] зареєстрованими були чотири особи: [PERSON], [PERSON] [PERSON] і [PERSON] (а.с. 16 - копія довідки). На підставі заяви усіх зареєстрованих мешканців спірної квартири від січня 1997р. (а.с. 15 - копія заяви), Управлінням справами Національної академії наук України 10.02.1997р. було видано розпорядження №294 про передачу у власність шляхом приватизації [PERSON], [PERSON] [PERSON] і [PERSON] в рівних частках квартири [ADDRESS] (а.с. 13 - копія розпорядження), на підставі якого 10.02.1997р. було видано свідоцтво про право власності на житло (а.с. 18 - копія свідоцтва). В матеріалах справи є довідка №124, видана Святошинською районною державною адміністрацією 11.04.2013р., де вказано, що [PERSON] з 04.08.1994р. є зареєстрованою в [ADDRESS] (а.с. 9 - копія довідки) і довідка №527 від 12.04.2013р. з ЄРРЦ філії №812, де вказано, що [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] з 04.08.1994р. по теперішній час (а.с. 10 - копія довідки). КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м.Києва» на запит адвоката [PERSON] 05.06.2013р. відповіла про те, що при перевірці документації паспортистів та бухгалтерії було встановлено, що [PERSON], [INFO]. народження перебуває на реєстраційному обліку з 04.08.1994р. в квартирі [ADDRESS] і була вписана в картку матері [PERSON] (а.с. 20 - лист). Відмовляючи в позові, суд виходів з наступного. Так, спірні правовідносини мали місце в 1997р., тобто, під час дії ЦК Української РСР 1964р. Правовими підстава заявленого позову позивачка вказує ст.ст. 48, 57 ЦК Української РСР 1964р. Так, згідно частини 1 ст.48 ЦК Української РСР 1964р., недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до частини 1 ст.57 ЦК Української РСР 1964р., угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Тобто, мають місце дві різні за юридичною суттю правові підстави визнання правочину недійсним. Щодо підстав, передбачених частиною 1 ст.48 ЦК Української РСР 1964р. Згідно частини 3 ст.7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім*ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов*язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). В даному випадку в справі є довідка про склад сім*ї на час приватизації в спірній квартирі, з якої вбачається, що в квартирі були зареєстровані чотири повнолітні особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та мати позивачки - [PERSON] і ця довідка надавалась експлуатуючою організацією саме для пред*явлення органу приватизації. Натомість позивачкою надані довідки, видані в квітні 2013р. Святошинською районною в м.Києві державною адміністрацією і ЄРРЦ філією №812, в яких міститься інформація про те, що позивачка зареєстрована за спірною адресою із серпня 1994р. по теперішній час. Крім цього, із відповіді від 05.06.2013р. КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м.Києва» на запит адвоката [PERSON] вбачається, що [PERSON], [INFO]. народження перебувала на реєстраційному обліку з 04.08.1994р. в квартирі [ADDRESS] і була вписана в картку матері [PERSON] Оцінюючи протилежні за змістом відомості, що містяться у вказаних вище письмових доказах, а також усі зібрані по справі доказів в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв*язку, суд приходить до висновку про те, що довідки, отримані в 2013р. не спростовують відомостей довідки про склад повнолітніх членів сім*ї від 1997р., оскільки остання довідка видавалась компетентним на її видачу органом і саме для приватизації спірної квартири, ця довідка не визнавалась недійсною та викладені в ній відомості не оспорювались, логічними і такими що відповідають вимогам чинного на той час законодавства, є ті обставини, що неповнолітня дитина вписується в картку своєї матері, яка за законом представляє її інтереси, у зв*язку із чим у суду відсутні правові підстави для надання переваги довідкам, датованим 2013р., перед вказаним вище письмовим доказом, а тому правові підстави вважати доведеною по суті підставу згідно ст.48 ЦК Української РСР 1964р., зокрема, щодо порушення прав неповнолітньої дитини, у суду відсутні. Щодо підстав, передбачених частиною 1 ст.57 ЦК Української РСР 1964р. Верховний суд України в пункті 12 постанови пленуму №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978р. з наступними змінами і доповненнями роз*яснив про те, що при вирішення позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв*язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом в таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, які мають значення для угоди, що укладається. Під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу учасника угоди або його близьких з метою спонукання його до укладення угоди. Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина або його близьких (крайня нужденність, хвороба тощо), які примусили укласти угоду на вкрайневигідних для нього умовах. Погроза може бути підставою для визнання угоди недійсною, коли за обставин, які мали місце на момент укладення угоди, були підстави вважати, що відмова учасника угоди від її укладення могла спричинити шкоду його законним інтересам. В даній справі жодна із описаних вище сукупності обставин суду не доведена, а тому правові підстави для визнання угоди недійсною згідно частини 1 ст.57 ЦК Української РСР 1964р., також, відсутні. Тобто, правових підстав для визнання обгрунтованості позову по суті в частині позовних вимог про визнання недійсними розпорядження про приватизацію квартири та свідоцтва про право власності на житло судом не встановлено, у зв*язку із чим суд вважає, що позов в цій частині не підлягає задоволенню по суті. Враховуючи ті обставини, що позовна вимоги про визнання недійсним договору дарування частини спірної квартири по суті є похідною від позовної вимоги про визнання недійсними розпорядження про приватизацію квартири і свідоцтва про право власності на житло, в задоволенні яких суд прийшов до висновку слід відмовити по суті, а тому і похідна позовна вимога про визнання недійсним договору дарування частини спірної квартири, також, не підлягає задоволенню. Щодо строків позовної давності. В пункті 7 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України 2004р. вказано про те, що до позовів про визнання заперечувального правочину недійсним і про застосування наслідків нікчемного правочину, право на пред*явлення якого виникло до 01.01.2004р., застосовується позовна давність встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Тобто, питання щодо строку позовної давності в даному спорі повинно вирішуватися за правилами ЦК Української РСР 1964р. Стаття 173 ЦК Української РСР 1964р. визначає, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. У відповідності до частин 1, 2 ст.80 ЦК Української РСР 1964р., закінчення строку позовної давності до пред*явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітражний або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. В даному спірному випадку позивачка поважною причиною пропуску нею трирічного строку позовної давності вказує своє неповноліття, але з такою позицією суд погодитися не може, виходячи з наступного. На час укладення правочину приватизації спірної квартири в лютому 1997р. позивачка [PERSON], [INFO]. народження була малолітньою особою. У відповідності до ст.11 ЦК Української РСР 1964р., що діяла на час виникнення спірних правовідносин, здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов*язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. Тобто, особа, до досягнення повноліття, а в деяких випадках п*ятнадцятиріччя, є недієздатною або обмежено дієздатною за віком. Згідно ст.60 КпШС Української РСР 1970р., що діяв на час вчинення оспорюваного позивачкою правочину приватизації квартири, захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень… Частина 1 ст.59 КпШС Української РСР 1970р. визначає, що батько і мати мають рівні права та обов*язки щодо своїх дітей. Поняття представництва і підстави його виникнення закріплені в частині 1 ст.62 ЦК Української РСР 1964р., згідно якої угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов*язки особи, яку представляють. Аналогічні правила щодо представництво батьків за законом прав та інтересів своїх малолітніх і неповнолітніх дітей без доручення за законом (законного представництва) закріплені і в чинному ЦК України 2004р. та СК України 2004р. Доказів про те, що мати позивачки [PERSON] була позбавлена батьківських прав щодо своєї доньки [PERSON], суду не надано. Аналізуючи вказані вище норми матеріального закону, можливо зробити висновок про те, що представництво може мати декілька підстав, зокрема, представництво батьками своїх малолітніх і неповнолітніх дітей без доручення за законом. В спірному випадку участь в приватизації, яку оспорює позивачка, приймала її мати - [PERSON], яка була законним представником своєї малолітньої на той час доньки - позивачки [PERSON], [INFO]. народження. Тобто, позивачка як недієздатна за віком на час вчинення правочину особа, законний представник якої приймав участь у вчиненні цього правочину, оспорює вказаний правочин і просить поновити строк позовної давності з тих підстав, що їй особисто не було відомо про його вчинення. Але, не можна стверджувати про те, що особа не знала про певну подію, про яку знав її представник, з підстав малоліття (недієздатності) цієї особи, оскільки чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, а також діюче цивільне та сімейне законодавство передбачає такий правовий інститут як представництво за законом батьками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей, які за віком вважаються недієздатними або обмежено дієздатними відповідно. Враховуючи наведене вище, суд вважає, що поважні причини пропуску строку позовної давності у позивачки в даному спорі відсутні. Крім цього, згідно частини 1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, законодавець визначає умови захисту судом цивільного права особи, а саме: у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В даному випадку докази про те, що відповідачами порушені, не визнаються або оспорюються права позивачки на спірну квартиру, в якій остання є зареєстрованою, суду не надано.

Outcome: dismissed