Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON]. про розірвання шлюбу, в якому зазначила наступне. 12.08.1982 року між нею та [PERSON], було укладено шлюб, про що було видано свідоцтво Орджонікідзевським відділом РАЦ м. Запоріжжя, актовий запис № 606. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Син [PERSON], [INFO] є повнолітнім. З серпня 2000 року шлюбні відносини з відповідачем фактично припинені, спільне господарство не ведуть, взаємних обовязків стосовно один одного не виконують, тобто розлад у сімї має не короткочасний характер. Сімейне життя з відповідачем не склалося з причин різних поглядів на сімейні відносини та сімейні відносини. Вважає, що примирення з відповідачем не можливе, їхня сімя розпалася остаточно і її збереження вже неможливе та недоречне. Спору щодо розподілу майна між сторонами немає. Посилаючись на зазначене, просила суд розірвати шлюб. Позивач [PERSON] надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутністю, без проведення фіксації судового процесу, підтримала викладене в позовній заяві, наполягала на позовних вимогах, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. Відповідно до ч.2\~ст. 197 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до п.9 ст. 7 Сімейного кодексу, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до вимог ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб гарантується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. За змістом ч.2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлено одним із подружжя. Частиною другою ст. 112 СК України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їх дітей. Судом встановлено, що 12.08.1982 року між сторонами було укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу Орджонікідзевським відділом ЗАЦСу зроблено актовий запис № 606. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Син [PERSON], [INFO] є повнолітнім. [PERSON] заявила позов про розірвання шлюбу через те, що фактично шлюбні відносини припинені , сімейні відносини не склалися через різні погляди на сімейне життя, а також інших обставин, що роблять неможливим їхнє подальше спільне проживання. Судом встановлено, що спільне господарство сторони не ведуть, проживають окремо, сімейних відносин не підтримують, мають окремий бюджет, спору про розподіл майна немає. Примирення та збереження сімї неможливе. З'ясувавши фактичні взаємостосунки між сторонами і дійсні причини позову про розірвання шлюбу, а також , враховуючи ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України, у якій вказано, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, а документальне існування шлюбу між сторонами по справі не відповідає поняттю « сім'ї», як соціального інституту сучасного суспільства. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції про дискримінацію жінок в частині першій підпункту с) однакові права і обов'язки під часчас шлюбу і після його розірвання, тобто дружина шлюбом не закріпляється за чоловіком по життєво. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих та з врахуванням норм ст. 112 СК УК України, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам дитини, інтересам суспільства, у зв'язку з чим, шлюб між ними повинен бути розірваний. За змістом ст. 15 Закону України Про державну реєстрацію актів цивільного стану про державну реєстрацію розірвання шлюбу в паспортах або паспортних документах осіб робиться відмітка про розірвання шлюбу із зазначенням прізвища, імені та по батькові особи, з якою розірвано шлюб, та місця і дати державної реєстрації розірвання шлюбу. Відмітка про розірвання шлюбу за рішенням суду робиться в паспортах або паспортних документах осіб, шлюб між якими розірвано, у разі їх звернення до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Outcome: approved