Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення, у зв'язку із систематичним порушенням правил співжиття, неможливості спільного проживання в одній квартирі, вказавши, що вона та відповідач перебувають у шлюбі з 24 квітня 1993 року. На даний час справа про розірвання шлюбу знаходиться на розгляді Хмельницького міськрайонного суду. Від шлюбу у них є троє дітей. Разом з чоловіком та дітьми вони зареєстровані у [ADDRESS] вона набула на підставі договору дарування від 10 лютого 1993 року, тобто ще до укладення з відповідачем. Відповідач зловживає спиртними напоями, після останніх стає неконтрольованим та небезпечним для членів сім»ї, проявляє агресію, часто вчиняє сварки, намагається спричинити тілесні ушкодження їй та дітям, знищити квартиру (спалити). Зокрема 22.11.2014 року відповідач перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, почав сварку, під час якої погрожував принести каністру бензину, облити все у квартирі і підпалити. Працівниками міліції з відповідачем проведено профілактичну бесіду та попереджено про неприпустимість вчинення протиправної поведінки в майбутньому. Однак результатів вказана бесіда не дала і 30.01.2015 року відповідач перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння почав сварку, під час якої штовхнув її і вона вдарилася об двері кімнати. На її захист став старший син, якому відповідач наніс тілесні ушкодження. Згідно листа за №3787 з [PERSON] проведено профілактичну бесіду та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Заходи громадського впливу виявились безрезультатними. А тому відповідно до ст.157 ЖК України, членів сім»ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім»ї, у т.ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а запобігання і заходи громадського впливу виявилися безрезультатними. 16 червня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про вселення, вказавши, що 22 квітня 1993 року він уклав шлюб з [PERSON], який вони зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Хмельницького міськвиконкому. Від шлюбу у них є діти: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. З 1996 року їх сім»я почала проживати в квартирі [ADDRESS] яка належить [PERSON] на праві власності. Спільне життя у них з відповідачкою не склалося, тому рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 29.04.2015 року шлюб між ними було розірвано. 30 січня 2015 року [PERSON] скористалася відсутністю у нього ключів від вхідних дверей, не впустила його в квартиру через що він змушений був ночувати у свого товариша [PERSON] Таким чином [PERSON] позбавила його можливості користуватися житлом. Він не проживає у квартирі відповідача з поважних причин, внаслідок того, що він не пускає його в квартиру. У відповідності з ч. 1 ст. 405 ЦК України , ч.4 ст. 156 ЖК України член сім»ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону і припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Виходячи з цього він має право на користування будинком відповідача і на вселення в нього. [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення підтримали, проти задоволення позову [PERSON] заперечують. [PERSON] та представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечують, позов [PERSON] про вселення підтримують. Заслухавши думку учасників процесу, свідчення свідків [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON], які в судовому засіданні посвідчили, що [PERSON] часто вчиняв сварки по місцю свого проживання, ображав свою дружину та дітей, бив їх; свідка [PERSON], який в судовому засіданні посвідчив, що в кінці січня 2015 року до нього до дому прийшов [PERSON], який є його другом, і сказав, що його вигнала дружина, а тому він не має де жити; на другий день він знову прийшов до нього до дому уже зі своїми речами та проживав 3-4 дні у його квартирі; дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення та позовна заява [PERSON] до [PERSON] про вселення, задоволенню не підлягають з наступних підстав: судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 24 квітня 1993 року. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 29 квітня 2015 року шлюб між ними було розірвано. Квартира [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] 30 січня 2015 року [PERSON] у квартирі [ADDRESS] вчинив насильство в сім»ї та добровільно залишив місце свого проживання і з того часу у квартирі не проживає. Постановою судді Хмельницького міськрайонного суду від 10 квітня 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні право порушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КупАП. Вказаною постановою встановлено, що [PERSON] 30 січня 2015 року близько 18 години перебуваючи за місцем свого проживання вчинив насильство в сім»ї, а саме ображав нецензурними словами свого сина [PERSON], а також намагавсь заподіяти тілесні ушкодження останньому та свої дружині [PERSON], чим спричинили шкоду їх психологічному здоров'ю. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ст. 157 ЖК України членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі статтею 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Згідно ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. До суду [PERSON] не надано доказу систематичного порушенная правил співжиття [PERSON], оскільки надано лише одна постанова Хмельницького міськрайонного суду від 10 квітня 2015 року, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173-2 КУпАП. Крім того на час звернення [PERSON] до суду з позовом про виселення [PERSON] - [PERSON] в квартирі не проживав. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про вселення суд враховує, що [PERSON] не проживає в [ADDRESS] з 30 січня 2015 року, місце свого проживання у вказаній квартирі він залишив без будь-якого примусу. Також до суду не надано доказів тому, що [PERSON] створювалися перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed