Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до Лисичанського міського суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта ім. Г.Г.Капустіна» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, третя особа - Директор Відокремленого підрозділу «Шахата ім. Г.Г.Капустіна» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона, [PERSON] , згідно з наказом № 415 від 10 грудня 2012 року була прийнята на роботу у Відокремлений підрозділ «Шахта імені Г.Г.Капустіна» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на посаду заступника директора з господарських та соціальних питань. 04 листопада 2016 року її було звільнено з посади згідно з наказом директора шахти [PERSON] № 475 від 04.11.2016 року з формулюванням «звільнено за п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін». З наказом про звільнення її ознайомлено 07 листопада 2016 року і в цей же день видано трудову книжку. Вона з наказом про звільнення не згодна, вважає його незаконним з огляду на таке. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору. Вона не виходила з пропозицією щодо розірвання трудового договору з 04 листопада 2016 року і не отримувала такої пропозиції від адміністрації шахти. В наказі про її звільнення підставою зазначена її особиста заява, але та заява не має жодного юридичного значення, оскільки : -по-перше, вона написана під тиском директора шахти [PERSON] в червні 2016 року; -по-друге, на заяві відсутня дата її написання; -по-третє, в тексті заяви відсутня дата, з якої пропонується розірвати трудовий договір. Отже, із зазначеної заяви не вбачається її волевиявлення розірвати трудовий договір з 04 листопада 2016 року. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Щодо обставин написання заяви про розірвання трудового договору вважає за необхідне пояснити таке. [PERSON] був призначений на посаду директора шахти наприкінці червня 2016 року і розпочав свою діяльність на цій посаді з того, що у примусовому порядку змусив всіх інженерно-технічних працівників написати заяву про звільнення за згодою сторін без зазначення дати звільнення, тобто «про всяк випадок, на майбутнє». Вона під тиском теж написала таку заяву у червні місяці 2016 року, але не мала наміру звільнятися ні тоді, ні зараз. Оскільки вона не просила директора шахти її звільняти з посади, то і ніякого погодженого між ними строку припинення трудового договору не існує. Отже, директор шахти звільнив її з власної ініціативи, без законних підстав, що є порушенням трудового законодавства. За таких обставин вона вважає, що підлягає поновленню на посаді заступника директора з господарських і соціальних питань ВП «Шахта імені Г. Г.Капустіна» ПАТ «Лисичанськвугілля». Обставини написання заяви про розірвання трудового договору в червня 2016 року (без дати) можуть підтвердити свідки [PERSON] і [PERSON] . Всі її звернення з приводу поновлення на роботі на адресу профспілкових органів шахти та ПАТ «Лисичанськвугілля», прокуратури, комісії по трудових спорах не дали позитивного результату (копії листів та відповідей надаються). Відповідно до положень статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Пленум Верховного Суду України також зазначив, що «з метою запобігання незаконним звільненням судам слід неухильно додержувати вимог статей 109 , 419 ЦПК і статей 134 (п.8), 237 КЗпП про притягнення до участі в справі про поновлення на роботі і покладення на службову особу обов`язку відшкодувати шкоду підприємству, установі, організації, заподіяну в зв`язку з оплатою незаконно звільненому або переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи. При цьому належить враховувати, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст. 134 та нової редакції ст.237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Судам необхідно активізувати регулювання окремими ухвалами і поданнями на факти порушення трудового законодавства, невжиття службовими особами всіх залежних від них заходів по зміцненню трудової і виробничої дисципліни, інші недоліки в роботі організацій, що продовжують трудові спори. Відповідно до ст.235 ЦПК суд вправі реагувати окремими ухвалами на факти порушення законодавства про працю та трудової дисципліни і в тому разі, коли він закриває провадження в справі» (пункт 33 Постанови). Згідно з ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Незаконне звільнення стало для неї стресовою подією, що призвело до депресії, тривожності, погіршення здоров`я (у мене підвищився артеріальний та внутрішньочерепний тиск, що стало причиною лікування), втрати соціальних зв`язків з колективом, в якому вона пропрацювала багато років. Внаслідок перебування безробітною, у неї виникли значні фінансові труднощі, порушені життєві плани, від реалізації яких довелося відмовитися (вона планувала провести утеплення будинку). Вже майже місяць вона перебуває у пригніченому настрої, оскільки втратила єдине джерело існування. Більш того, її моральні страждання посилюються у зв`язку тим, що оскільки під її піклуванням знаходиться онука - [PERSON] , [INFO] , мати якої - її рідна донька - [PERSON] , з 19 квітня 2016 року по теперішній час безпосередньо приймає участь в антитерористичній операції, а вона втратила роботу і, як наслідок, заробітну плату, то не може забезпечити дитині гідне існування. Ця обставина її морально вбиває. Її моральні страждання викликані також тим, що її безпідставне звільнення відбулося у день, коли вся країна святкувала День працівника соціальної сфери, який є її професійним святом, і згідно з наказом в.о. генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» від 04.11.2016 року за № 333, директор шахти був зобов`язаний її преміювати грошовою премією у розмірі 50% посадового окладу. Але замість преміювання її було незаконно звільнено. Такий цинізм тільки збільшив її моральні страждання. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану... При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237-1 КЗпП України, відповідач повинен відшкодувати мені моральну шкоду, яку вона оцінює в 30000 грн. (тридцять тисяч) гривень 00 копійок. Таким чином, згідно з положеннями чинного законодавства України Відповідач зобов`язаний поновити її на попередній роботі та виплатити їй заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 04 листопада 2016 року, а також відшкодувати їй завдану незаконним звільненням моральну шкоду у розмірі 30000 грн. (тридцять тисяч) гривень 00 копійок. На підставі викладеного та після збільшення позовних вимог просила суд: 1) визнати незаконним та скасувати наказ від 04 листопада 2016 року № 475к в частині звільнення [PERSON] , з посади заступника директора шахти з господарських та соціальних питань за п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін 04.11.2016 р. (пункт 2.1); 2) поновити [PERSON] , на посаді заступника директора з господарських та соціальних питань ВП «Шахта імені Г.Г. Капустіна» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля»; 3) стягнути з ВП « Шахта імені Г.Г. Капустіна» ПАТ «Лисичанськвугілля» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04 листопада 2016 року; 4) стягнути з ВП «Шахта імені Г.Г. Капустіна» ПАТ «Лисичанськвугілля» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 30 000 гривень; 5) стягнути з ВП «Шахта імені Г.Г.Капустіна» ПАТ «Лисичанськвугілля» на користь [PERSON] премію з нагоди професійного свята Дня працівника соціальної сфери у розмірі 50% посадового окладу, що становить 3429 гривень 00 копійок. В судовому засіданні позивач [PERSON] надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, підтвердила факти, викладені в позовній заяві, підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, підтвердила факти, викладені в позовній заяві, підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» Бартошевська О.В. суду пояснила, що вона працює начальником відділу кадрів. Дійсно директор [PERSON] просив працівників написати заяви про звільнення за згодою сторін. Заяви були написані та не датовані. Також підтвердила факт того, що заява позивача про звільнення за власним бажанням не була датована. Директор [PERSON] викликав її до себе і сказав, що треба оформити наказ про звільнення [PERSON] за згодою сторін. В судовому засіданні представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» Корнюхов Є.В. надав суду письмової заперечення, в яких заперечував проти задоволення позовної заяви та просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» Матрьонін М.І. позовні вимоги визнав частково. Щодо позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу Відокремленого підрозділу «Шахта імені Г.Г.Капустіна» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» від 04 листопада 2016 року № 475к в частині звільнення [PERSON] та поновлення її на роботі та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу визнав та зазначив, що посада, на яку просить позивач її поновити на сьогодні існує; щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то вирішення питання просив віднести на розсуд суду, щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача премії з нагоди професійного свята у розмірі 3429 гривень заперечував. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працював ВП «Шахта імені Г.Г. Капустіна» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на посаді начальника механічного цеха. Позивача по справі знає, так як працювали разом на ВП «Шахта імені Г.Г. Капустіна». Наприкінці червня 2016 року [PERSON] був призначений на посаду директора шахти і на планерці у примусовому порядку змусив всіх інженерно-технічних працівників написати заяву про звільнення за згодою сторін без зазначення дати звільнення. Йому відомо, що позивач також написала таку заяву про звільнення. Таку заяву про звільнення писав і він і одразу після цього звільнився. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з позивачем по справі вони працювали разом на ВП «Шахта імені Г.Г. Капустіна». У 201 році до них на шахту був призначений новий директор [PERSON] . Він зібрав з працівників заяви про звільнення, які не були датовані, тобто заяви буди заповнені без дати. Ці заяви збирав начальник відділу кадрів. Вона безпосередньо таку заяву не писала, так як перебувала на лікарняному. Після виходу з лікарняного вона звільнилася, а на її місце взяли іншого працівника. Їй відомо, що позивач також писала таку заяву на звільнення за згодою сторін, яка також була без дати. Через деякий час позивачу принесли цю заяву і після звільнили. Їй також відомо, що на теперішній час позивач звільнена. Вислухавши позивача, представника позивача, представників відповідача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні обставини справи. Щодо позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказ від 04 листопада 2016 року № 475к в частині звільнення [PERSON] , з посади заступника директора шахти з господарських та соціальних питань за п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін 04.11.2016 р. (пункт 2.1) та поновлення [PERSON] на посаді заступника директора з господарських та соціальних питань ВП «Шахта імені Г.Г. Капустіна» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля». Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язаний виконувати роботу, визначену цією угодою. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому, зокрема, строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін, умови розірвання договору можуть встановлюватися угодою сторін. Відповідно до ст. 21 КЗпП України, укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. З матеріалів справи вбачається та в судовому засіданні встановлено, що згідно з трудовою книжкою серії [NUMBER] , заповненою 21.10.1985 року та на підставі наказу № 475к від 04.11.2016 року, [PERSON] , [INFO] , звільнено за ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Згідно з наказом № 475к від 04.11.2016 року «Про прийом, звільнення», звільнити з шахти [PERSON] таб. 291 заступника директора з господарських та соціальних питань за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін 04.11.2016 року, що також підтверджується записом у трудові книжці [PERSON] за № 21 від 04.11.2016 року. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] уклала з відповідачем трудовий договір на невизначений строк та перебувала у трудових відносинах з відповідачем - Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» з 08.12.2012 до 04.11.2016. Згідно з заявою [PERSON] від 07.11.2016 р., [PERSON] звернулась до ПАТ «Лисичанськвугілля», в якій просила розібратись в кваліфікації ситуації з її звільненням\~ та поновити її на роботі. Згідно з заявою [PERSON] від 07.11.2016 р., [PERSON] звернулась до комісії по трудовим спорам первинної профспілкової організації в якому просила розібратись в кваліфікації ситуації з її звільненням\~ та поновити її на роботі. Згідно з листом № 01/152 від 08.11.2016 р,. Центральний комітет профспілки працівників вугільної промисловості України Лисичанської територіальної організації профспілки працівників вугільної промисловості повідомлено про право звернутись до суду за вирішенням цього питання. Згідно з листом № 01/12-886 від 17.11.2016 р., наданого ПАТ «Лисичанськвугілля», [PERSON] щодо звільнення рекомендовано звернутись до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення, оскільки вона вважає його незаконним. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] скористалася своїм правом та звернулася до суду з даним позовом до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, третя особа - Директор Відокремленого підрозділу «Шахата ім. Г.Г. Капустіна» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом позивач обґрунтувала свої позовні вимоги про поновлення на роботі тим, що заява про звільнення з роботи за згодою сторін була написана нею під тиском роботодавця. В заяві відсутня дата її написання. В тексті заяви відсутня дата, з якої пропонується розірвати трудовий договір. Отже, із зазначеної заяви не вбачається її волевиявлення розірвати трудовий договір з 04 листопада 2016 року. [PERSON] був призначений на посаду директора шахти наприкінці червня 2016 року і розпочав свою діяльність на цій посаді з того, що у примусовому порядку змусив всіх інженерно-технічних працівників написати заяву про звільнення за згодою сторін без зазначення дати звільнення, тобто «про всяк випадок, на майбутнє». Вона під тиском теж написала таку заяву у червні місяці 2016 року, але не мала наміру звільнятися ні тоді, ні зараз. Оскільки вона не просила директора шахти її звільняти з посади, то і ніякого погодженого між ними строку припинення трудового договору не існує. Вважає, що директор шахти звільнив її з власної ініціативи, без законних підстав, що є порушенням трудового законодавства. При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. З дослідженої в судовому засіданні заяви вбачається, що вона написана на ім`я директора Відокремленого підрозділу «Шахата ім. Г.Г. Капустіна» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» [PERSON] , позивач [PERSON] просить звільнити її за згодою сторін без зазначення дати. Дана заяви лише містить резолюцію директора, яка датована 04.11.2016р. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Позивач не заперечувала факту написання нею заяви про звільнення, на підставі якої її було звільнено, проте посилалась на те, що насправді ця заяві була написана на вимогу директора [PERSON] , що також підтвердили представники відповідача [PERSON] і [PERSON] та допитані свідки [PERSON] та [PERSON] .. Отже, як вбачається з заяви про звільнення [PERSON] з займаної посади за згодою сторін, вона не містить волевиявлення (пропозиції) позивача на визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати. Резолюція директора, що знаходиться на вказаній заяві, також не містить ані пропозиції, ані погодження строку, з якого трудовий договір може бути розірвано. За таких обставин суд доходить висновку, що сторонами спору не було досягнуто згоди щодо припинення трудового договору та не узгоджено дату звільнення в день подання позивачем відповідної заяви. Відсутність узгодження дати звільнення позбавляло права відповідача на звільнення позивача 04.11.2016 в порядку п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на те, що наказ від 04 листопада 2016 року № 475к в частині звільнення [PERSON] , з посади заступника директора шахти з господарських та соціальних питань за п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін 04.11.2016 р. (пункт 2.1) не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, позивач підлягає поновленню на посаді заступника директора з господарських та соціальних питань Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта ім. Г.Г.Капустіна». На підставі викладеного, суд доходить висновку, що звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 36 КЗпП України слід вважати незаконним, наказ про звільнення підлягає скасування, а позивач поновленню на роботі на раніше займаній посаді з дати, що дослідувала даті звільнення, а позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з ВП « Шахта імені Г.Г. Капустіна» ПАТ «Лисичанськвугілля» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04 листопада 2016 року. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно з довідкою № 305 від 28.10.2016р., яка видана ПАТ «Лисичанськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта імені Г.Г.Капустіна», [PERSON] дійсно працювала на посаді заступника директора по соціальним питанням і її заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2015 року до листопада 2016 року станом на 28.11.2016 р. складає 28171,24 грн. Згідно з Колективним договором Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта ім. Г.Г. Капустіна», зареєстрованого за № 31 від 14.04.2014 року, встановлений режим роботи з повним робочим тижнем, робочими днями понеділок, вівторок, середа, четвер, п`ятниця; вихідні дні субота, неділя. З викладеного вище вбачається, що на Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» становлений режим роботи з повним робочим тижнем, робочими днями понеділок, вівторок, середа, четвер, п`ятниця; вихідні дні субота, неділя. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з наказом № 475к від 04.11.2016 року «Про прийом, звільнення», звільнити з шахти [PERSON] таб. 291 заступника директора з господарських та соціальних питань за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін 04.11.2016 року, що також підтверджується записом у трудові книжці [PERSON] за № 21 від 04.11.2016 року. Таким чином, днем фактичного розрахунку є 04.11.2016 року. На підставі викладеного, та з урахуванням положень діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягають частковому задоволенню, а саме: з 05 листопада 2016 року по день ухвалення рішення, а не з 04.11.2016 року, як заявлено позивачем. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно з довідкою № 45 від 03.03.2017 року, наданою ПАТ «Лисичанськвугілля», зарплата позивача за серпень 2016 року склала - 9293 грн. 46 коп., за жовтень 2016 року 9480 грн. 50 коп. Кількість робочих днів у серпня 2016 року - 23 днів, у жовтні 2016 - 23 днів, відповідно середньоденний заробіток позивача становить 408,13 грн.(9293,46 грн. + 9480,50 грн.)/(23+23). Згідно з довідкою № 45 від 03.03.2017 року, наданою ПАТ «Лисичанськвугілля», середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 408,13 грн.. Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку по заробітній платі за період з 05.11.2016 року по 08.08.2017 року, тобто за 188 робочих днів\~ становить 76728 (сімдесят шість тисяч сімсот двадцять вісім) гривень 44 копійок (408,13 грн. х 188 днів). За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта Привільнянська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 76728 (сімдесят шість тисяч сімсот двадцять вісім) гривень 44 копійок. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок несплати заробітної плати, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану... При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди посилається на та, що незаконне звільнення стало для неї стресовою подією, що призвело до депресії, тривожності, погіршення здоров`я, втрати соціальних зв`язків з колективом, в якому вона пропрацювала багато років. Внаслідок перебування безробітною, у неї виникли значні фінансові труднощі, порушені життєві плани, від реалізації яких довелося відмовитися (вона планувала провести утеплення будинку). Вона перебуває у пригніченому настрої, оскільки втратила єдине джерело існування. Її моральні страждання посилюються у зв`язку тим, що оскільки під її піклуванням знаходиться онука - [PERSON] , [INFO] , мати якої - її рідна донька - [PERSON] , з 19 квітня 2016 року по теперішній час безпосередньо приймає участь в антитерористичній операції, а вона втратила роботу і, як наслідок, заробітну плату, то не може забезпечити дитині гідне існування. Ця обставина її морально вбиває. Її моральні страждання викликані також тим, що її безпідставне звільнення відбулося у день, коли вся країна святкувала День працівника соціальної сфери, який є її професійним святом, і згідно з наказом в.о. генерального директора ПАТ «Лисичанськвугілля» від 04.11.2016 року за № 333, директор шахти був зобов`язаний її преміювати грошовою премією у розмірі 50% посадового окладу. Але замість преміювання її було незаконно звільнено. Такий цинізм тільки збільшив її моральні страждання. Так, згідно з довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції № 654 від 28.11.2016 р., наданою військовою частиною польовою поштою [NUMBER] солдат [PERSON] дійсно в період з 19.04.2016 року по теперішній час безпосередньо приймає участь в антитерористичній операції в районі /районах проведення антитерористичної операції у складі військової частини пп [NUMBER] . Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29.04.2015 р., виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON] народилась [INFO] , про що складено актовий запис № 3357. Батьком записаний [PERSON] , матір`ю [PERSON] . З урахуванням вищенаведеного, оскільки в судовому засіданні судом встановлено порушення права позивача, а самим позивачем доведена протиправність дій відповідача, якими йому заподіяна моральна шкода, доведена наявність причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та завданою позивачу моральною шкодою, з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням стану здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовної вимоги про стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково в розмірі 5000 гривень. Щодо позовних вимог щодо стягнення з Відокремленого підрозділу «Шахта імені Г.Г.Капустіна» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на користь [PERSON] премію з нагоди професійного свята Дня працівника соціальної сфери у розмірі 50% посадового окладу, що становить 3429 гривень 00 копійок. З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось сторонами по справі, що згідно з наказом ПАТ «Лисичанськвугілля» № 333 «Про преміювання працівників з нагоди професійного свята Дня працівника соціальної сфери» від 04.11.2016 року та згідно з довідкою № 341 від 28.07.2017 року, згідно з наказом ПАТ «Лисичанськвугілля» № 333 «Про преміювання працівників з нагоди професійного свята Дня працівника соціальної сфери» від 04.11.2016 року підприємство за рахунок коштів свого підприємства мало преміювати заступника директора з соціальних питань грошовою премією в розмірі 50% посадового окладу. У зв`язку з тим, що [PERSON] на цей час була звільнена, було вирішено премію [PERSON] не нараховувати. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що у позивача виникло право на звернення до суду з даними позовними вимогами, втім слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з позовної заяви позивача було звільнено з посади 04 листопада 2016 року. До суду позивач звернулася з позовної заявою 02 грудня 2016 року, в якій зазначила про невиплату їй премії з нагоди професійного свята. Втім, позовні вимоги в частині стягнення з Відокремленого підрозділу «Шахта імені Г.Г.Капустіна» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на користь [PERSON] премію з нагоди професійного свята Дня працівника соціальної сфери у розмірі 50% посадового окладу, що становить 3429 гривень 00 копійок позивачем були заявлені лише 21 квітня 2017 року шляхом подання 21 квітня 201 року в судовому засіданні письмової заяви про збільшення позовних вимог, а отже, позивачем був пропущений тримісячний строк для заявлення даної позовної заяви. На підставі викладеного, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Відокремленого підрозділу «Шахта імені Г.Г.Капустіна» Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на користь [PERSON] премію з нагоди професійного свята Дня працівника соціальної сфери у розмірі 50% посадового окладу, що становить 3429 гривень 00 копійок, у зв`язку з пропуском тримісячного строку на звернення до суду з даною вимогою. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 816 (вісімсот шістнадцять) гривень 47 копійок та стягнути з позивача [PERSON] на користь держави витрати по сплаті судового збору в сумі 250 (двісті п`ятдесят) гривень 81 копійку.

Outcome: partial