Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в подальшому уточнивши її, до [PERSON], [PERSON] та просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] від 21 березня 2003 року, укладений між нею та [PERSON]; витребувати від [PERSON] на її користь 1/2 частку вищевказаної квартири. Позивачка обґрунтовує вимоги тим, що їй на праві приватної власності належала 1/2 частка квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 жовтня 2000 року, виданого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Савіною К.П. після смерті її чоловіка [PERSON], який помер [INFO]. 21 березня 2003 року між нею та її сином [PERSON] шляхом обману був укладений договір дарування 1/2 частки вищевказаної квартири. Позивачка вважає, що вказаний договір дарування являвся насправді договором довічного утримання, за яким відповідач зобов'язався доглядати за [PERSON], забезпечувати її продуктами харчування та ліками. Також зазначила, що з моменту укладення оскаржуваного договору [PERSON] належно виконував свої обов'язки по догляду за нею, допомагав їй матеріально, проте згодом відповідач відмовився від виконання своїх обов'язків, а 07 січня 2015 року вигнав її, позивачку, з квартири. В подальшому, а саме 18 червня 2010 року між [PERSON] та його дружиною [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], згідно з яким власницею всієї квартири стала [PERSON] Тому, [PERSON] просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] від 21 березня 2003 року, укладений між нею та [PERSON], оскільки він був укладений всупереч її волевиявлення, та шляхом обману з боку її сина [PERSON], а також просить витребувати від [PERSON] на її користь 1/2 частку вищевказаної квартири, [PERSON] та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили їх задовольнити, та надали пояснення аналогічні обставинам, викладеним в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник, який є також представником [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечували, посилаючись на те, що договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] від 21 березня 2003 року, укладений між позивачкою та [PERSON] був укладений між сторонами на законних підставах, позивачка розуміла суть та зміст вказаного договору. Законність вказаного договору був перевірений та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., та підписаний обома сторонами на підставі вільного волевиявлення сторін. Жодних умов за вказаним договором встановлено не було. Представник відповідачів також подав заяву про застосування строків позовної давності, як додаткову підставу для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думки сторін та їх представників, та пояснення свідків, повно і всебічно з'ясувавши обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належала 1/2 частка квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 жовтня 2000 року, виданого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Савіною К.П. після смерті її чоловіка [PERSON], який помер [INFO] (а. с. 124). Інша частка квартири належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 06 липня 1999 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради (а. с. 129). Починаючи з 2001 року позивачка разом зі своїм сином [PERSON] мешкали у квартирі [ADDRESS], про що свідчить відповідна довідка-виписка з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію від 15 червня 2016 року (а. с. 170). З даної довідки вбачається, що з 30 листопада 2001 року позивачка була зареєстрована за вищевказаною адресою. Також судом встановлено, що 21 березня 2003 року між [PERSON] та її сином [PERSON] був укладений договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS], загальною площею 89, 1 кв. м. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., зареєстрований у реєстрі за №929, та підписаний обома сторонами власноручно (а. с. 131). Жодних застережень у вказаному договорі не передбачено. Згідно п. 7 вказаного договору, сторони однаково розуміли значення і умови цієї угоди та її правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при її укладенні, а також те, що вона не носить характеру мнимої та удаваної і не є угодою зловмисною. Оскаржуваний договір дарування був укладений у період дії ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України від 16.01.2003 р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно ст. 243 ЦК Української РСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Фактична передача 1/2 частки квартири у володіння [PERSON] підтверджується також тим, що він після укладення договору дарування проживав у даній квартирі, оплачував комунальні послуги, здійснював ремонт, що підтверджується відповідними копіями квитанцій (а. с. 179-207). Також у судовому засіданні доведено, що за час спільного проживання з матір'ю, [PERSON] відносився поважно до позивачки, доглядав за нею, допомагав їй матеріально. Ніяких перешкод у проживанні позивачки в квартирі а ні [PERSON], а ні його дружина [PERSON], не чинили, про що свідчить також відповідний акт Дільниці №8 КП «ЖКС «Порто-Франківський» від 05 липня 2016 року, підписаний мешканцями будинку [ADDRESS] (а. с. 172). Відповідач [PERSON], який був допитаний у якості свідка, у судовому засіданні пояснив, що вказаний договір дарування був укладений саме за ініціативою матері за її волевиявлення. [PERSON] чітко розуміла зміст та значення договору дарування, оскільки 10 березня 2000 року вона подарувала йому однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а. с. 210). До того ж, 11 серпня 2000 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла на випадок своєї смерті все належне їй на праві власності майно сину. Також відповідач зазначив, що мати після смерті батька, крім 1/2 частки квартири [ADDRESS], успадкувала також 13 000, 00 грн., а також акції в Банку приблизно на 11 000, 00 грн., які вона продала ще в 2000 році. Також [PERSON] вказав, що ніхто не перешкоджав матері проживати в квартирі [ADDRESS], а навпаки він просив її повернутись додому. У вказаній квартирі вони мешкали разом з позивачкою, дружиною [PERSON] та дитиною. В 2013 році він робив ремонт у квартирі. В той час між ними були хороші відносини. В січні місяці 2015 року відповідач був в командировці у м. Миколаєві, тому позивачка не змогла потрапити до вказаної квартири. Вищевказані обставини підтвердили також допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] Зокрема, [PERSON], який є другом сім'ї з 1976 року, в судовому засідання пояснив, що в 2003 році він бував в них у гостях в квартирі [ADDRESS]. Звернув увагу на те, що в сім'ї між позивачкою та сином були хороші стосунки. В розмові чув про те, що між ними був укладений договір дарування 1/2 частки квартири. [PERSON], який є сином відповідача та внуком позивачки, в судовому засіданні пояснив, що до 2003 року він з батьками проживав в квартирі [ADDRESS]. В 2003 році бабуся подарувала батьку 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Відносини між батьком та бабусею були хорошими. Батько оплачував комунальні послуги за вищевказану квартиру, робив там ремонт. Також пояснив, що бабусі ніхто не перешкоджає мешкати у вказаній квартирі. Також додав, що батьки ставляться до бабусі з повагою. В суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками, їх пояснення відповідають та не суперечать обставинам, свідчення про які містяться в інших зібраних по справі доказах. У судовому засіданні також була допитана свідок зі сторони позивачки - [PERSON], яка зазначила, що познайомилась з позивачкою близько чотирьох років тому в санаторії ім. Горького, та далі продовжувала спілкуватись з нею, була у неї в гостях в квартирі по [ADDRESS]. Їй відомо про те, що зараз позивачка мешкає в районі Черьомушок в м. Одесі, у зв'язку з тим, що її син вигнав з квартири. В кінці серпня 2016 року їй подзвонила [PERSON], та розповіла, що приїхала додому з санаторію, та не змогла відчинити двері квартири по [ADDRESS], так як син з невісткою змінили замки. У зв'язку з цим, позивачка викликала міліцію, але додому так і не потрапила. Також свідок пояснила, що їй відомо про те, що позивачка все життя мешкала у вищевказаній квартирі. З сином та невісткою позивачки вона не знайома, хоч була у неї в гостях кілька разів. Не була присутня під час будь-яких скандалів в їх сім'ї. Вищевказані показання свідка суперечать показанням інших свідків по справі, а також поясненню самої позивачки [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що її вигнали з квартири в січні 2015 року. Недійсність правочину означає, що дія, вчинена у формі правочину, не володіє якостями юридичного факту, що здатний породити ті наслідки, настання яких бажали суб'єкти. Тобто дії юридичних і фізичних осіб спрямовані на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, але не створюють цих наслідків через невідповідність вчинених дій вимогам законодавства. Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог закону щодо умов його дійсності. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недійсний правочин не в змозі викликати правові наслідки, настання яких бажають суб'єкти, однак може викликати наслідки, наступу яких сторони не передбачали і не бажали (наприклад, повернення отриманого майна, виникнення обов'язку відшкодувати збитки, моральну шкоду). Згідно ст. 48 ЦК Української РСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Ст. 59 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Відповідно до ст. 57 ЦК Української РСР 1963 року угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК Української РСР 1963 року суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як вбачається зі змісту договору дарування від 21 березня 2003 року, під час його підписання сторони діяли добровільно, без будь-якого примусу як фізичного, так і морального, на підставі вільного волевиявлення, яке відповідає їхній внутрішній волі. Таким чином, позивачкою не доведено, що оспорюваний договір дарування був укладений під психологічним тиском, чи під впливом обману з боку [PERSON] Тому, вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним договору дарування не підлягає задоволенню. Також судом встановлено, що [PERSON], являючись законним власником квартири [ADDRESS], 18 червня 2010 року уклав з [PERSON] договір дарування вказаної квартири, згідно з яким власницею квартири стала [PERSON] У зв'язку з цим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки в частині витребування в [PERSON], як добросовісного набувача, 1/2 частку вищевказаної квартири. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У судовому засіданні також доведено, що в позивачки лише на початку 2015 року, коли, за її словами, вона не змогла потрапити до спірної квартири, з'явилась необхідність у визнанні договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. Тому, суд вважає, що [PERSON] не було пропущено строк звернення до суду з дійсною позовною заявою. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed