Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], посилаючись на те, що сторони перебували у шлюбі, розірваному 07.12.2006р., позивачка на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2007р. є власником квартири [ADDRESS], в якій зареєстрований та проживає відповідач, чим порушує права та законні інтереси позивачки як власника вказаної квартири. Просить суд виселити відповідача з належної позивачці квартири без надання іншого житлового помешкання. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати сім'єю, за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS]. Просив суд встановити факт проживання сторін однією сім'єю з 08.12.2006р. по 08.10.2010р., визнати квартиру [ADDRESS] спільною власністю. В ході судового розгляду в порядку ст.36 ЦПК України до участі в справі в якості третьої особи залучений [PERSON] згідно його заяви про те, що рішення у справі може вплинути на його права та обов'язки. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, зустрічний позов визнала частково, просила суд визнати укладену сторонами мирову угоду від 20.03.2015р., за умовами якої відповідач зобов'язується добровільно виселитись з квартири, позивачка визнає та підтверджує факт проживання сім'єю з відповідачем в період з 01.01.2007р. по 01.04.2010р. та сторони визнають придбану 18.06.2007р. квартиру спільною сумісною власністю, також відповідач зобов'язується допомагати сплачувати кредит згідно кредитного договору № 70-08/001 від 06.05.2008р., після повної сплати кредиту сторони зобов'язуються подарувати спільну квартиру сину [PERSON] Відповідач в судовому засіданні позов [PERSON] визнав частково, зустрічний підтримав, також просив затвердити мирову угоду. Пояснив, що після розірвання шлюбу з позивачкою сторони продовжували проживати в [ADDRESS], займались спільним бізнесом, в даний час він проживає в м.Золотоноша з дружиною [PERSON], шлюб з якою зареєстрував у жовтні 2010 року. Третя особа [PERSON] та його адвокат Будько Н.Г. в судовому засіданні заперечували про визнання судом мирової угоди та наявність підстав для задоволення первісного та зустрічного позовів, посилаючись на те, що умови мирової угоди порушують права та законні інтереси третьої особи, оскільки в дійсності спір про право існує не між сторонами, а між третьою особою та позивачкою та в провадженні суду перебуває інша справа з приводу даного спору про встановлення факту проживання сім'єю ним та [PERSON] в період з травня 2008 року по січень 2014 року та визначення статусу набутого в цей період [PERSON] майна, щодо якого [PERSON] заявлені позовні вимоги про його поділ як спільно нажитого, отже фактично спір виник не між сторонами, а між позивачкою та третьою особою, також вказували, що якщо сторони домовились про розпорядження квартирою [ADDRESS], дане питання вправі вирішувати у позасудовому порядку. Ухвалою суду від 16.04.2015р. відмовлено у визнанні мирової угоди та продовжений судовий розгляд. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виселення із займаного житлового приміщення допускається лише з підстав, встановлених законом (ст. 109 ЖК), добровільно або в судовому порядку.Виселення являє собою примусове вилучення житлового приміщення, у якому особа фактично проживає. Встановлено, що сторони перебували у шлюбі, розірваному 07.12.2006р. 18.06.2007р. позивачка на підставі договору купівлі-продажу придбала у власність квартиру [ADDRESS] вартістю 22 749 грн. З 2014 року в судовому порядку розглядається справа з приводу спору між [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту проживання сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 16.01.2015р. відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про виселення з житлового будинку. Зустрічний позов [PERSON] задоволений. Встановлений факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з травня 2008 року по січень 2014 року. Визнані належні [PERSON] житловий будинок, земельні ділянки, нежитлові приміщення, автомобіль спільною сумісною власністю та визнане право власності на ? частину нерухомого майна за [PERSON], в даний час справа перебуває на розгляду в суді апеляційної інстанції. В жовтні 2014 року позивачка звернулась до суду з позовом про усунення перешкод користування квартирою, в якій реєстрація відповідача здійснена 23.08.2014р., згідно пояснень сторін фактично в даний час [PERSON] проживає в м.Золотоноша з дружиною [PERSON] Як пояснила позивачка після розірвання шлюбу з відповідачем сторони за рахунок спільного бізнесу придбали квартиру [ADDRESS], тому не заперечувала проти задоволення зустрічного позову [PERSON] про встановлення факту проживання сім'єю з 01.01.2007р. по 01.04.2010р. та визнання квартири спільною власністю. 20.03.2015р. сторони уклали мирову угоду, згідно умов передбачено добровільне виселення відповідача, визнання факту проживання сторін сім'єю в період з 01.01.2007р. по 01.04.2010р. та визнання квартири спільною власністю, також відповідач зобов'язався спільно з позивачкою погашати кредит та після погашення сторони зобов'язались подарувати квартиру спільному сину. Наполягаючи на вирішенні позовів у відповідності до умов мирової угоди сторони пояснили, що встановлення факту проживання сім'єю має юридичне значення, оскільки пред'явлення позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання сім'єю з позивачкою та поділу майна вважають спробою порушити майнові права їх сина, якому сторони вирішили подарувати квартиру, однак не мають можливості цього зробити в позасудовому порядку, оскільки квартира передана в іпотеку банку в забезпечення виконання позивачкою кредитного договору з ПАТ «Державний Ощадний Банк України» від 06.05.2008р. № 70-08. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову у випадку наявності для цього законних підстав. Оцінивши зібрані у справі докази суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про виселення не підлягає до задоволення за відсутністю передбачених для цього законом підстав, оскільки відповідач фізично відсутній та не проживає на час розгляду справи у квартирі [ADDRESS], проживає в м.Золотоноша, тому не може створювати в такий спосіб перешкоди позивачці як власнику у користуванні житловим приміщенням. Крім того, в ході судового розгляду позивачка визнавала дану квартиру спільною з відповідачем власністю, чим спростувала вказані нею ж у первісному позові підстави позовних вимог щодо відсутності повноважень останнього щодо користування житлом. В судовому засіданні також не знайшло підтвердження наявність підстав для задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст.259 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до зазначеної статті в порядку окремого провадження підлягають встановленню факти проживання чоловіка та жінки без шлюбу однією сім'єю. В ст. 3 СК зазначається, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Встановлення факту спільногопроживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають, оскільки ст. 74 відповідного Кодексу передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно зі ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Відсутність спору про право зумовлює відсутність сторін з протилежними інтересами. Судом встановлено, що між сторонами відсутні протилежні інтереси та відсутній спір про право з приводу встановлення факту проживання сім'єю та визнання майна спільною власністю, отже [PERSON] не є належним відповідачем за зустрічним позовом, оскільки не оспорює, не порушує та визнає право відповідача, з приводу захисту якого останній звернувся до суду з зустрічним позовом, що є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову, оскільки право відповідача не порушується позивачкою. Фактично неможливість сторін за домовленістю розпорядитись спірною квартирою на користь спільного сина обумовлена наявністю обтяження даного нерухомого майна іпотечним зобов'язанням перед ПАТ «Державний Ощадний Банк» в забезпечення виконання [PERSON] кредитного договору, таким чином належним відповідачем в такому випадку має бути іпотекодержатель, в інтересах якого зареєстроване обтяження, однак [PERSON] належний відповідач не залучений до участі в справі, в той час як виходячи з засад диспозитивності цивільного процесу позивачу належить виключне право визначати підставу та предмет своїх позовних вимог та особу, яка має відповідати за позовом. Щодо встановлення факту проживання сторін сім'єю в період після придбання квартири 18.06.2007р. з липня 2007 по березень 2010р. в судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи відповідача, що встановлення даного факту має для нього юридичне значення, оскільки відсутні посилання про виникнення між сторонами майнового спору стосовно придбання в цей період будь-якого конкретного майна. Стосовно вказаної вимоги у сторін також відсутні протилежні інтереси, а не визнає даний факт третя особа, яка не залучалась відповідачем за зустрічним позовом. Крім того, надані сторонами в якості доказів квитанції про оплату кожною з сторін витрат по власних зобов'язаннях не підтверджують з достовірністю наявність усталених та притаманних подружжю відносин сторін після розірвання шлюбу в 2007-2010 роках, також не підтверджено об'єктивними доказами, що кошти на купівлю квартири [ADDRESS] були набуті сторонами спільно, оскільки не доведені ні джерело, ні момент набуття даних коштів. Згідно показів свідка [PERSON] після розірвання шлюбу сторони сім'єю не проживали та кожний з сторін підтримував сімейні стосунки з іншими особами. Відповідно до довідки про склад сім'ї № 11 від 06.01.2015р. [PERSON] проживає з чоловіком [PERSON] за адресою [ADDRESS] з кінця 2007 року по даний час. Що стосується доводів позивачки про те, що встановлення за домовленістю сторін факту проживання в 2007-2010 роках сім''єю не залежить від думки третьої особи та оспорювання ним даного факту вважає втручанням в особисте життя та примушуванням до сімейних стосунків з порушенням засад добровільності шлюбних відносин, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб Одним із принципів побудови сімейних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування (ст.56 СК). З іншого боку загальною засадою цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу (ст.3 ЦК). Заперечення третьої особи в зв'язку з наявністю майнового спору з однією з сторін проти наявності підстав для встановлення судом факту проживання сторін сім'єю не може бути розцінене як примушування до шлюбних стосунків чи посягання на особисте життя. Встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, пов'язаних з спором про право, здійснюється в позовному провадженні за участю заінтересованих осіб. З'ясування обставин в цивільному судочинстві здійснюється на засадах змагальності, що полягає в наданні учасникам процесу рівних можливостей у наданні суду доказів в підтвердження своїх доводів та доведення їх переконливості, що передбачено ст.27, ч.3 ст.35 ЦПК України.

Outcome: dismissed