Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , якою просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Позивач подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач у встановлений їй строк правом на подачу відзиву на позов не скористалась. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала в тому, що їй на підставі договору дарування на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Вона як власниця цієї квартири надала члену своєї сім`ї, право користування цією квартирою. Однак відповідач не проживає у вказаній квартирі з липня 2014 року. А реєстрація місця проживання відповідача у цій квартирі, заважає їй, як власниці вільно розпоряджатись та користуватись квартирою і тому відповідача слід визнати такою, що втратила право користування зазначеною квартирою. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористалась, і будь-які докази суду не надала; була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, але не з`явилась без повідомлення причин; позивач не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. І на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: Тридцятого травня 2003 року, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дав квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). І 16 липня 2003 року [PERSON] зареєструвала своє право приватної власності на квартиру (а.с. 7). Першого квітня 2004 року [PERSON] надала своїй доньці право користування вказаною квартирою, і того ж дня її дочка [PERSON] зареєструвала своє місце проживання у квартирі [ADDRESS] (а.с. 8). Проте, відповідно до акту про встановлення фактичного місця проживання від 20 липня 2020 року, складеного в присутності сусідів-свідків ( [PERSON] та [PERSON] ), [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з липня 2014 року (а.с.9). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини у сфері права власності, в межах яких між ними виник спір щодо наявності у відповідача, як члена сім`ї власниці, права користування квартирою у зв`язку з її відсутністю понад 6 рокі. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Також положення частин перших статей 383 і 405 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) прямо встановлюють, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. При цьому житлове приміщення, яке члени сім`ї мають право займати визначається власником. Отже, члени сім`ї власника квартири можуть отримати право користування ним від власника, який при цьому, може визначити конкретне житлове приміщення у квартирі якою можуть користуватись члени його сім`ї. Судом встановлено, що відповідач отримала право користування квартирою [ADDRESS] , саме як член сім`ї власниці, оскільки відповідач являється дочкою позивача (а.с. 1-3,9). Однак згідно з положеннями частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тож з огляду на те, що відповідач продовжує бути зареєстрованою у квартирі [ADDRESS] , але позивачем доведена її відсутність у квартирі без поважних причин понад один рік, а дані про наявність іншої домовленості між позивачем та відповідачем відсутні, і законом іншого не встановлено, відповідача, як члена сім`ї позивача, слід визнати такою, що втратила право користування цією квартирою. А тому, позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином,

Outcome: approved