Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщеннямза адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а відповідач у вказаній квартирі не проживає з 1998 року, участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг не бере, чим створює позивачу перешкоди у користуванні житлом. З цих підстав просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 22 березня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Представник позивача [PERSON] - адвокат Гриців О.Я. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та не заперечила щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно до суду не з`явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позов від відповідача не надходило. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечила проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач є сином позивача та не проживає у квартирі [ADDRESS] близько десяти років. Свідок [PERSON] , який є сином позивача та проживає у квартирі [ADDRESS] , в судовому засіданні пояснив, що його брат [PERSON] у вказаній квартирі не проживає з 1997 року, особистих речей відповідача в квартирі немає. Позивач не чинила перешкод [PERSON] у користуванні житлом, останній сам залишив квартиру. Місце його проживання невідоме. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 04 лютого 2005 року, яке видано на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради № 1211 від 29.11.2004 року. Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] виданий Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації власнику [PERSON] . Відповідач [PERSON] , [INFO] , є сином позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видано повторно 17.03.2021 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Згідно Довідки № 290, яка видана ДП «Люкс-2» 09.03.2021 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] - заявник, [PERSON] - син та [PERSON] - син. [PERSON] , 1974 року народження, зареєстрований, але не проживає за адресою: [ADDRESS] , про що 22 березня 2017 року, 25 квітня 2018 року та 24 лютого 2021 року складено Акти обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб). Поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтверджено, відсутність відповідача понад 10 років у квартирі [ADDRESS] , місце його перебування невідоме. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зі змінами та доповненнями, у справах про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, з особами, що потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У відповідності до вимог ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст.155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі понад один рік. Будь-яких доказів про поважність причин відсутності відповідача у спірній квартирі чи наявності перешкод у користуванні житлом суду надано не було. Абзацом 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання. З урахуванням того, що судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , однак більше одного року за вказаною адресою не проживає, не несе витрат на оплату житлово-комунальних послуг, що призводить до порушення прав позивача на користування та розпорядження своїм майном, а тому її право підлягає поновленню шляхом задоволення позову. Крім цього, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 908,00 гривень понесених судових витрат із сплати судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved