Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], яка також діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], [INFO], про виселення та зняття з реєстрації. Позов мотивований тим, що згідно договору дарування від 27.12.2004 року позивачка є власницею квартири [ADDRESS]. У цій квартирі на даний час проживають позивачка, її зять - [PERSON] (проживає без дозволу власника житла), її донька - [PERSON], та онука - [PERSON], 2011 р.н. Зареєстрованими у квартирі є позивачка, її донька та онука, реєстрація якої була здійснена без дозволу власника житла. Договір про надання відповідачам права проживання і користування належною позивачці квартирою не укладався. Позивачка вважає, що відповідачі мають свою сім`ю і не є членами її сім`ї, тому не мають права на проживання у належній їй квартирі як члени сім`ї. Крім того, вони систематично руйнують дану квартиру, не беруть участі в її утриманні, між ними постійно виникають конфлікти та суперечки. Дані обставини перешкоджають позивачці нормально користуватись належною їй власністю. Заборгованість по комунальних платежах перевищує 9000 грн. З метою погашення даної заборгованості вона вирішила продати житло, однак проживання та реєстрація відповідачів перешкоджають цьому. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, суду пояснила, що її донька [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON], який з березня 2011 року почав проживати в її квартирі. [INFO] у відповідачів народилась донька [PERSON] і вона також була зареєстрована у квартирі без згоди власника. Відповідачі не є членами її сім`ї і договір про користування житлом не укладався. Між нею та відповідачами склалися неприязні стосунки, через це постійно виникають конфлікти. Зять ображає її, погрожує розправою, псує житло і її особисті речі, а донька не бажає вплинути на його поведінку. Відповідачі перешкоджають їй нормально проживати у належному їй житлі, виживають її, не сплачують плату за комунальні послуги внаслідок чого вона неодноразово зверталась до міліції. Оскільки вона є єдиним власником житла, має намір продати належну їй квартиру, погасити борги за комунальні послуги і придбати для себе дешевше житло у гуртожитку або у приватному секторі, проте відповідачі, що зареєстровані і проживають у її квартирі, перешкоджають їй у цьому. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримав, просив його задоволити на підставі ст. 116 ЖК України, 391 ЦК України. Відповідачка [PERSON] позов не визнала. Суду пояснила, що до 10.06.2014 року в квартирі [ADDRESS], проживала мама - [PERSON], вона із дитиною та її чоловік - [PERSON] Вони користувались різними кімнатами, що замикались на ключ. З 10.06.2014 року після сварки [PERSON] забрав свої речі і виїхав з квартири назавжди, вона має намір розірвати із ним шлюб. Підтвердила, що дійсно між мамою і її чоловіком постійно виникали конфлікти, були звернення до міліції, але вона особисто матері нічого поганого не зробила: не перешкоджала їй жити, не била, не погрожувала, не псувала житло. Кошти за комунальні послуги вона вносила, проте квитанції не збереглись. В своїй квартирі мама зараз проживає сама, замінила замки на вхідних дверях. Вона з дитиною проживає у бабусі. Наголосила, що власного житла чи постійного місця для проживання вони з дитиною не мають, тому заперечила проти виселення її та дитини із квартири і зняття їх з реєстрації. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, тому відповідно до ст. 169 ЦПК України справа розглянута у його відсутність. Представник органу опіки та піклування Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. суду пояснила, що дозвіл на продаж житла, в якому зареєстрована та проживає дитина, органом опіки і піклування надається лише у випадку гарантії придбання на ім`я дитини нерухомості або гарантування їй у новому житлі можливості проживання і реєстрації. Так як позивачка хоче продати житло без звернення до органу опіки і піклування, просила захистити інтереси неповнолітньої [PERSON] і відмовити в позові в частині її виселення та зняття з реєстрації. Також додала, що ст. 116 ЖК України не може бути правовою підставою позову, оскільки ні протоколу про притягнення відповідачів до адміністративної відповідальності ні вироку, в яких були б встановлені обставини неправомірної поведінки по відношенню до [PERSON] немає. При вирішенні питання щодо виселення [PERSON] покладалась на думку суду. Вислухавши пояснення сторін, представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 27.12.2004 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 20.01.2005 року, позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] (а.с. 7). З пояснень сторін, договору дарування квартири, довідки, виданої ТОВ «Житлово-Експлуатаційне об`єднання» від 31.03.2014 р. №1417 вбачається, що належна [PERSON] квартира [ADDRESS] загальною площею 37,7 кв.м., житловою - 23,10 кв.м., має дві окремі кімнати. З 18.06.1997 року в квартирі зареєстрована [PERSON], 1971 р.н. та її донька - [PERSON], 1992 р.н., а з 15.10.2011 року - онука власника - [PERSON], 2011 р.н. (а.с. 25). Станом на 01.04.2014 року загальний борг за надані житлово-комунальні послуги становив 8397,21 грн. (а.с. 46). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] знаходяться в зареєстрованому шлюбі, вони є батьками [PERSON], [INFO] народження. Відповідач [PERSON], 1980 р.н., з 02.09.2005 року зареєстрований в [ADDRESS] (а.с. 40), проте з березня 2011 року фактично проживає без реєстрації в квартирі [ADDRESS]. Відповідачі із дитиною займають меншу кімнату в квартирі позивачки, письмовий договір найму житла між сторонами укладений не був. В судовому засіданні також було встановлено, і це визнали сторони, що протягом тривалого часу між [PERSON] та [PERSON] існують неприязні стосунки, в зв`язку з цим [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів - 02.06.2011 року (а.с. 12), 16.06.2011 року (а.с. 9), 15.08.2011 року (а.с. 14), 31.10.2011 року (а.с. 15), 01.06.2012 року (а.с. 16), 11.11.2013 року (а.с. 17), 22.11.2013 року (а.с. 18). Працівники міліції вживали офіційні застереження про неприпустимість насильства в сім`ї і проводили з ним бесіди профілактичного характеру. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідачка [PERSON] пояснила, що з червня 2014 року [PERSON] не проживає в квартирі, проте сторони також визнали, що в квартирі знаходяться його особисті речі, тому враховуючи встановлені судом обставини і вимоги Цивільного кодексу щодо захисту права власності, суд вважає, що позов про виселення [PERSON] підлягає задоволенню. Разом з тим, позов в частині виселення і зняття з реєстрації [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] задоволенню не підлягає. Правовою підставою даного позову [PERSON] визначила ч. 1 ст.116 ЖК України та ст. 391 ЦК України і неможливість спільного проживання з відповідачами, які систематично руйнують та псують житло та порушують правила співжиття. Проте, дані обставини не були доведені в судовому засіданні. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним, однак, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 405 ЦК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК України. Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Суд враховує, що [PERSON] проживає і була зареєстрована в даній квартирі в установленому законом порядку, як член сім`ї [PERSON] та набула прав і обов`язків, передбачених ст. 156 ЖК України, тому позов [PERSON] на підставі ст. 391 ЦК України є необґрунтованим, оскільки підстави для виселення членів сім`ї власника будинку (квартири) передбачені нормою 157 ЖК України та полягають у порушенні такими особами умов їх проживання й користування жилим приміщенням, що належить власнику. Позивачкою не були доведені належними доказами факти систематичного псування чи руйнування [PERSON] житла [PERSON], а також систематичного порушення нею правил співжиття. Звернення [PERSON] до правоохоронних органів були пов`язані із неправомірною поведінкою [PERSON], з ним були проведені профілактичні бесіди щодо неприпустимості протиправної поведінки. (а.с. 19-24). Крім того, аналогічні звернення до правоохоронних органів і скарги надходили і від [PERSON] щодо неправомірної поведінки [PERSON] (а.с. 50-53). Протоколи про адміністративні правопорушення відносно [PERSON] не складались, відповідно, вироків судів, в яких були б встановлені подібні обставини, немає. Також відносно неї не вживались судом, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів заходи попередження, а також заходи громадського впливу. Також суд враховує, що дана квартира є єдиним приміщенням для проживання [PERSON] та неповнолітньої [PERSON], тому, з метою запобігання виникненню негативних суспільних наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, суд відмовляє в позові в частині їх виселення, при цьому керується ст.ст. 14, 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та ст. 3 ЦК України в якій визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність і розумність. Позовні вимоги про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 02.06.2005 року однією з підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання СГІРФО є рішення суду про виселення особи. Судовий збір в сумі 243,60 грн. на підставі ст. 88 ЦПК України та Згідно Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON]

Outcome: approved