Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, мотивуючи свій позов тим, що перебуває у шлюбі з [PERSON] із 05 серпня 2012 року, що був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції. Від даного шлюбу мають одну неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. Вказує на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, подружні відносини між ними припинено, їх шлюб існує лише формально. Спільного господарства не вели, а отже і спору щодо нього немає. Зазначає, що дитина перебуває на її утриманні, а чоловік матеріальної допомоги на утримання надає нерегулярно. Просила шлюб розірвати та стягувати з відповідача на її користь аліменти на дитину в розмірі 2500 грн. від всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно починаючи із дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 1\~000,00 грн. та судовий збір. В судове засідання позивач подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити та розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідача в судове засідання, подав заяву, в якій позов визнав, не заперечує щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Заслухавши сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі 05 серпня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ГЮ № 075629 від 05.08.2012 року (а.с. 7). Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що батьком [PERSON] є [PERSON], що вбачається з копії свідоцтва про народження (а.с. 8) та не оспорювалось відповідачем в судовому засіданні. Встановлено, що сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, не мають спільного сімейного бюджету, не ведуть спільно господарство, кожен з них живе своїм окремим життям, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Якщо хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 ст. 56 СК України вказують, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, наполягання позивача на розірванні шлюбу, суд приходить до висновку, що сімя [PERSON] розпалася, а збереження сімї є неможливим. Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Всупереч вимогам ст.181 Сімейного Кодексу України сторони не досягли домовленості щодо утримання неповнолітнього сина, а тому вимога про стягнення аліментів в примусовому порядку підлягає до задоволення. Враховуючи, що [PERSON] не має офіційного постійного місця роботи, стягнення коштів на утримання неповнолітнього [PERSON] (аліменти) слід присудити у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України, аліменти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При визначенні частки розміру аліментів суд врахував стан здоровя та матеріальне становище неповнолітньої дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, стягувача аліментів, а також те, що у відповідача інших неповнолітніх дітей, непрацездатної дружини немає. Суд вважає, що [PERSON] спроможний надавати матеріальну допомогу неповнолітньому сину в розмірі 1000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а тому позовні вимоги про стягнення аліментів слід задовольнити. В судовому засіданні встановлено, що в звязку із підготовкою позовної заяви до суду, інших процесуальних документів та представництвом її інтересів у суді, позивачем понесені витрати на оплату правової допомоги адвокату. Згідно із Договором № 16 про надання юридичних послуг від 01.06.2016 року (а.с. 12-14) за підготовку позову, інших процесуальних документів та представництво інтересів в суді оплачено 1000 грн. Відповідно до п. 2 ч. 3 cт. 79 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом, судової справи, належать витрати на правову допомогу. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати повязані з оплатою правової допомоги в розмірі 1000,00 грн. Відповідно ст. 88 ЦПК України суд стягує із відповідача 551,20 грн. в дохід держави та на користь позивача 551,20 грн.

Outcome: partial