Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 16 жовтня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Індустріальної районної ради міста Дніпропетровська за актовим записом № 824 був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, у зв'язку з чим прізвище позивача «[PERSON]» було змінено на прізвище чоловіка «[PERSON]». Від цього шлюбу подружжя має двох дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та обов'язки. Можливості зберегти сім'ю немає. Подружні відносини між позивачем та відповідачем припинені, спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо. За таких обставин позивач вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам. На примирення не погоджується, просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем; повернути дошлюбне прізвище та стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору. У наданій суду заяві від 02 березня 2018 року позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, шлюб укладений нею та відповідачем розірвати, повернути їй дошлюбне прізвище «[PERSON]» винести рішення в судовому засіданні за її відсутності, на фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягала. 02 березня 2018 року відповідач також надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення судом. Справу просив розглянути за його відсутності, на фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягав. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 24 Сімейного кодексу України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 16 жовтня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Індустріальної районної ради міста Дніпропетровська за актовим записом № 824 був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з чим прізвище останньої було змінено на прізвище чоловіка «[PERSON]» (а.с. 5). Від цього шлюбу подружжя має двох дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO] ( а.с. 6, 7). Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через різні погляди на життя, відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, втрату почуття любові та поваги. Сторони проживають окремо, мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин. Відповідач в поданій до суду заяві позовні вимоги та їх обґрунтування визнав, не заперечував проти розірвання шлюбу, строку на примирення не просив, вважає, що сімейні відносини зберегти неможливо. У відповідності до вимог ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. У цій справі суд приходить до висновку про те, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. З'ясувавши позицію сторін та оглянувши докази в межах заявлених вимог суд вважає, що в наявності вбачаються законні підстави ухвалити рішення для задоволення позову, оскільки відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, відповідачу відомо про наслідки вчинення таких процесуальних дій, а тому є підстави прийняти рішення про задоволення позову. З огляду на вищевикладене та беручи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі остаточно припинені та більше не відновлювалися, позивач від позову не відмовилась, а відповідач позовні вимоги визнав, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. Крім того, враховуючи бажання позивача повернути дошлюбне прізвище, яке було змінено після реєстрації шлюбу, а також положення ч. 1 ст. 113 СК України, відповідно до якої особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, суд вважає за можливе повернути позивачу дошлюбне прізвище «[PERSON]». Вирішуючи питання розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у зв'язку із задоволенням позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені при подачі позову судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 740,80 грн. (а.с. 13). На підставі викладеного,

Outcome: approved