Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що позивачу належить на праві приватної власності 2/3 частини квартири [ADDRESS] . 1/3 частина належить їй відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.04.2021 року, виданого державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Павленко Е.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 7-49. 1/3 частина належить позивачу відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 1998 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду згідно з розпорядженням № 16791 від 27.03.1998 року, реєстраційний № 8-98-118136, запис в реєстраційній книзі № П-8-15028. 1/3 частина квартири [ADDRESS] належить сину позивачки [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 1998 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду згідно з розпорядженням № 16791 від 27.03.1998 року, реєстраційний № [NUMBER]. запис в реєстраційній книзі № П-8-15028. Також зазначає, що вона з 04.10.1979 року зареєстрована та постійно мешкає у квартирі [ADDRESS] . Також, в квартирі зареєстровані її син [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] . Відповідачка, з січня 2016 року не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, її особистих речей в квартирі не має і взагалі, квартирою вона не цікавиться. 20 січня 2020 року шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано. Таким чином, з 20.01.2020 року [PERSON] не є членом сім`ї сина [PERSON] . Комунальні платежі нараховуються згідно чисельності зареєстрованих в квартирі осіб. Відповідачка зазначені платежі не сплачує, а тому за комунальні послуги вимушена сплачувати позивач. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні син відповідачці не чинили. Вона добровільно визначила собі інше місце проживання і квартирою [ADDRESS] не користується понад 6 місяців без поважних причин. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та призначено в підготовче засідання. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 липня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Також зазначила, що 5 років тому її син поїхав до Польщі, а відповідачка переїхала мешкати в Кіровоградську область до батьків. Квартира належить їй та сину. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 20.01.2020 року. Відповідачка добровільно покинула квартиру [ADDRESS] , погоджувалась знятись з реєстрації, але так і не зробила це. Також вказала, що відповідач за комунальні послуги не сплачує, повернутись до квартири не намагалась. В судове засідання [PERSON] , яка належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності та відзиву на позов не надала. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Також зазначив, що з відповідачкою не мешкає з квітня 2016 року, шлюб між ними розірвано, відповідачка в квартирі не мешкає з 2016 року. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явилась в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомила, про час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на положення ст. 280 ЦПК України, судом, за згодою позивачів, проведено заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, третьої особи та свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про повне задоволення позову з огляду на наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.04.2021 року, виданого державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Павленко Е.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 7-49 позивачу [PERSON] належить 1/3 частка трьохкімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 27 березня 1998 року № [NUMBER] на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63,0 кв. м. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, від 12.04.2021 року, у квартирі [ADDRESS] , зареєстрованими зазначаються: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . У відповідності до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач добровільно залишила вказане житлове приміщення та не цікавиться ним. Зазначені обставини підтверджені матеріалами справи та показаннями свідків допитаними в судовому засіданні. До наданого акту про не проживання особи за місцем реєстрації, суд відносить критично та не приймає його у якості доказу, так як він не оформлений належним чином. В судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , які пояснили, що вони є сусідами позивача. Відповідачку не бачили приблизно 5 років жодного разу. В квартирі на даний час мешкають позивач з сином. Згідно відповіді КНП «Міська поліклініка № 6» ХМР від 04.08.2021 року, [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] у період з 2016 року по теперішній час до фахівців поліклініки не зверталась. Як вбачається з відповіді КП «Жилкомсервіс» від 15.07.2021 року, за період з 01.01.2016 року по теперішній час скарги (заяви) на [PERSON] з питання перешкоди іншим особам у користуванні квартирою [ADDRESS] та порушення житлових прав не надходило. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд вважає, що залишення відповідача бути зареєстрованою в квартирі, що належить позивачу та третій особі є значною перешкодою у здійснені ними свого права щодо вільного користування та розпорядження належним їм житловим приміщенням. Статтею 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] з 2016 року відсутня за місцем реєстрації проживання, існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено. Враховуючи вищевикладене, та приймаючи до уваги, той факт, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації з 2016 року, тобто понад п`ять років, ніяких домовленостей з приводу користування відповідачем вказаним житловим приміщенням не досягалося, житлом не користується, комунальні послуги не оплачує, ніякої участі в утриманні житла не приймає, будь яких особистих речей відповідача чи іншого майна, яке належало б відповідачу не залишилось, суд вважає відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою квартирою [ADDRESS] , що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності. Доказів на підтвердження перешкоджання відповідачу у користуванні квартирою матеріали справи не містять. Будь-яких заперечень зі сторони відповідача до суду не надходило. З урахуванням викладеного, позов [PERSON] підлягає задоволенню як такий, що ґрунтується на вимогах закону. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. За частиною першою вищевказаної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно наявної в матеріалах справи квитанції, позивачем за подання до суду вказаного позову сплачено судовий збір на загальну суму 908 грн., який підлягає стягненню з відповідача на їх користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved