Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Уточнивши позовні вимоги (а.с.185-186, 221-222) позивач просить стягнути з відповідача ? вартості від продажу автомобіля Тойота «Камрі», д.н. [NUMBER], 2002 року випуску, яка складає 115 500 грн. та ? вартості автомобіля Форд «Фокус», д.н. [NUMBER], 2004 року випуску, яка складає 105133 гривень. Позивач мотивує свої вимоги тим, що рухоме майно є спільним майном подружжя, в зв'язку з чим позивач звернулася з зазначеним позовом до суду. Сторони в судове засідання не з'явились. Представник [PERSON] звернувся з заявою про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] надав заяву про слухання справи за його відсутності, просить відмовити у задоволені позову з урахуванням наданих ним 25.07.2017 року заперечень, які містяться матеріалах справи (а.с.253-257). Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 01.08.1997 року. Який розірвано рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.02.2014 року. З позивачкою [PERSON] спільно проживали та вели спільне господарство до квітня 2008 року. З квітня 2008 року подружжя не проживає разом. Вказаний факт встановлений рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.06.2015 року, яке ухвалою ВССУ від 25.05.2016 року залишене без змін. Також, рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.06.2015 року визнано за [PERSON] право особистої власності на автомобіль Тойота Камрі, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.01.2016 року - рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.06.2015 року залишено без змін. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2016 року закрито провадження в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя щодо стягнення ? вартості автомобіля марки Тойота «Камри» д/з ВН 4512 СА. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що в період шлюбу в 2004 році сторони придбали автомобіль марки «Форд» модель - Фокус, державний номер [NUMBER], 2001 року випуску, яким з 2004 року користується син позивачки - [PERSON], про що в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу є особлива відмітка, щодо особи яка має право керувати автомобілем (а.с.7). Відповідач пояснив, що фактично з моменту придбання та по теперішній час вказаним автомобілем користується син позивачки від її першого шлюбу [PERSON] Де зараз знаходиться вказаний автомобіль відповідачу не відомо та він не претендує на це авто. Неодноразово пояснював в судових засіданнях, що має намір при звернені позивачки до нього переоформити автомобіль на неї або її сина. Представник позивачки в судовому засіданні не заперечував, що спірний автомобіль «Форд» дійсно весь час після розірвання шлюбу знаходиться у користуванні позивачки та її сина. Таким чином, враховуючи що спірний автомобіль «Форд» знаходиться фактично у позивачки яким вона користується, не має підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки вартості 1/2 цього автомобілю. Суд критично відноситься до зазначеної позивачем оцінки вартості ? автомобіля Форд «Фокус», яка складає 105133 гривень (а.с.221). Так, згідно висновку оцінщика ТОВ Абакус від 30.01.2014 року, вартість автомобіля Форд Фокус станом на 30.02.2014 р. складає 64 542 грн. (а.с.223-238). Однак позивач, зазначає що з врахуванням зміни курсу валюти вартість 1/2 автомобіля складає 105 133 грн. При цьому суду не надано оцінку вартості спірного автомобіля станом на 2017 рік з урахуванням дійсного стану автомобіля на цей час, який перебуває у фактичному володінні позивачки, з урахуванням зношеності. Судом також встановлено, що в 2006 році відповідачем придбано автомобіль «Тойота» модель «Камрі» д/з [NUMBER] 2002 року випуску. Згідно довідки РСЦ МВС України від 04.02.2016 року (а.с.167) автомобіль Тойота Камрі 23.08.2006 року був зареєстрований на імя [PERSON] та 30.08.2012 року знятий з обліку для реалізації. Як пояснив відповідач, родина вказаним автомобілем користувалась не значний час та його було передано третім особам для користування та згодом продано через нотаріально посвідчену довіреність, саме в той час коли відповідач з позивачкою ще перебував у фактичних шлюбних відносинах, так як в користуванні родини були і інші авто, які також були оформлені на відповідача. Відповідач пояснив, що позивачці було відомо про передачу автомобіля «Тойота» модель «Камрі» д/з [NUMBER] 2002 року випуску для користування іншим особам, та перешкод щодо цього позивач не чинила. Твердження позивачки [PERSON] та її представника про продаж саме відповідачем автомобіля TOYOTA CAMRY, д/н [NUMBER], 2002 року випуску, кузов № [NUMBER], сірого кольору, та отримання останнім будь яких коштів від його продажу без відома позивачки спростовується довідкою Сервісного центру в Одеській області Міністерства внутрішніх справ України від 31.05.2017 року, з якої вбачається, що вказаний автомобіль 30.08.2012 року був знятий з обліку громадянином [PERSON], на підставі доручення серії ВРЕ № 489932 від 16.02.2011 року (а.с. 249). При цьому, суд критично відноситься до наданої позивачами оцінки вартості автомобіля «Тойота» модель «Камрі» 2002 року випуску від 23.06.2016 року (а.с.189 -191), якою встановлено середню вартість автомобіля 231050 гривень, оскільки оцінка зроблена без огляду авто та встановлення його дійсної вартості. Відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. таном на сьогодні у суду відсутні будь які відомості до справи де б позивачка оскаржувала та просила визнати недійсною нотаріально посвідчену довіреність. Позивачка ніякими доказами не підтверджує відчуження автомобіля «Тойота» модель «Камрі» д/з [NUMBER] 2002 року випуску, саме [PERSON], так як вказаний автомобіль було надано у користування третім особам. В зв'язку з чим, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про поділ автомобіля «Тойота» марки «Камрі» д/з [NUMBER] 2002 року випуску, так як дане рухоме майно було відчужене і на час звернення позивачки з позовом сторонам не належить. Відповідно п.23-24 Постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Положеннями ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому згідно зі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частина 4 ст. 60 ЦПК України зазначає, що доказуваний не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України). З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані суду докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не є обґрунтованими, а, відтак, такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. ст. 60, 65, 70, 71 СК України,

Outcome: dismissed