Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] , в якій просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власним майном - будинком [ADDRESS] , які полягають у наявності зареєстрованих осіб, які фактично не проживають за вказаною адресою та унеможливлюють розпорядження й користування вказаним домоволодінням, визнати [PERSON] та малолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] , питання щодо розподілу судових витрат вирішити на підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. В обґрунтування позовних вимог позивачем в позові зазначено наступне. Позивач на праві приватної власності володіє будинком [ADDRESS] , який успадкувала після смерті чоловіка - [PERSON] . Окрім [PERSON] , у вказаному будинку зареєстровані її син [PERSON] та онук [PERSON] . Вказані особи будинком [ADDRESS] фактично не користуються та за вказаною адресою не проживають близько 10 років. Факт реєстрації двох осіб у вказаному будинку позбавляє позивача права на отримання субсидії, завищує рахунки за комунальні послуги тощо. Дана обставина перешкоджає позивачу розпорядитись його власним майном, що зумовило останню звернутись з позовом до суду. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 23 січня 2019 року було відкрито та прийнято до провадження справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] , із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. Начальник Служби у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області Несміян В. В. через канцелярію суду надала відзив на позовну заяву [PERSON] , що був зареєстрований за вхідним № 834/19-вх від 06 лютого 2019 року, відповідно до якого просила суд винести ухвалу про заміну третьої особи по справі Служби у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області на Службу у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 12 лютого 2019 року замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору по справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] , із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, з Служби у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області на Службу у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 січня 2020 року було визначено про заочний розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] , із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] , із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання судом не вживалось. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні тим, що містяться у позові та наголосила, що її син, [PERSON] , багато років вже не мешкає у домоволодінні. Забравши дитину він поїхав зі своєю родиною мешкати у місто Харків, проте коли він приїздить, у них постійно виникають сварки та інколи доходить до виклику органів поліції. В подальшому у судове засідання [PERSON] не з`явилась, скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, позивач через канцелярію суду 04 грудня 2019 року надала заяву, зареєстровану за вхідним № 8693/19-вх, відповідно до якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, розгляд справи просила провести за її відсутності. Відповідач [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] , у судові засідання не з`являвся, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог Цивільного процесуального законодавства України за адресою місця реєстрації, вказаною у довідці Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області та довідці Відділу (Центру надання адміністративних послуг) Нововодолазької селищної ради Харківської області. Згідно з даними поштових відділень судові повістки повернулися на адресу суду з відміткою про неможливість вручення - «за закінченням встановленого строку зберігання». Судові повістки, що були направлені за фактичним місцем проживання, відповідач отримав особисто. У судове засідання, що було призначено на 17 січня 2020 року відповідач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/861430/). Уповноважений представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідачів - Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені завчасно відповідно до вимог статей 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України. Начальник Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області Синиця М. через канцелярію суду надала письмові пояснення на позовну заяву [PERSON] , що зареєстровані за вхідним № 2801/19-вх., відповідно до яких в частині визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , заперечувала, посилаючись на те, що діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо майнових прав дитини, відмовлятися від майнових прав дитини. Також представник третьої особи зазначила, що на даний час не підтверджені відомості про забезпеченість малолітньої дитини - [PERSON] іншим житлом, іншим постійним місцем проживання, в зв`язку із чим не доведено наявність можливості у відповідача [PERSON] забезпечити реєстрацію своєї малолітньої дитини за іншим місцем проживання. Зняття [PERSON] з реєстраційного обліку тягне позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дитини, тобто, на думку Служби у справах дітей, суперечить її інтересам, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині просили відмовити, розгляд справи здійснювати за відсутності третьої особи. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчить його відповідна заява, надана його представником та долучена до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним надання відповідачем та представником третьої особи особистих пояснень не має, а позивач у судовому засіданні їх вже надала, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за їх відсутності. Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який діє у своїх інтересах та інтересах свого малолітнього сина та належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяв про розгляд справи за його відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечувала позивач у наданій нею заяві. Вислухавши пояснення та доводи позивача, а також показання свідків, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують правовідносини, що виникли, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Позивач, [PERSON] на праві приватної власності володіє будинком [ADDRESS] , який успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18 січня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровою О. Ф., спадкова справа № 84/2017, зареєстровано в реєстрі за №43 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 111051305, сформовано приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровою О. Ф. 18 січня 2018 року о 16 годині 18 хвилин 58 секунд. Окрім позивача [PERSON] , у вказаному будинку зареєстровані її син [PERSON] та онук [PERSON] , що підтверджується довідкою, виданою Центром надання адміністративних послуг Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області від 02 листопада 2018 року за № 04-55/2648. Вказані особи будинком [ADDRESS] фактично не користуються та за вказаною адресою не проживають, що підтверджуються Актом встановлення фактичного місця проживання від 31 травня 2019 року № 461, складеного депутатом Нововодолазької селищної ради по виборчому округу № 3 Чернієнко Л. С. в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Допитані в судовому засіданні 13 червня 2019 року у відповідності до вимог статті 230 Цивільного процесуального кодексу Українии та попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] дійсно постійно проживає в домоволодінні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою вона проживає одна. Її син [PERSON] та онук [PERSON] за вищевказаною адресою не проживають, оскільки їх свідки не бачили вже близько двох років. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення. Надані позивачем у справі докази, а саме: квитанції за комунальні - житлові послуги, проект заяви про вчинення злочину від Приватного акціонерного товариства «Платинум Банк» на адресу Прокуратури Харківської області, претензія - вимога про сплату заборгованості за кредитом, постанова про відкриття виконавчого провадження від 16.01.2019 року, витяг з медичної карти амбулаторного хворого є неналежними у розумінні предмета доказування у даній справі. Доказів, наданих відповідачем та третьою особою, матеріали справи не містять. Факт та наявність порушених прав, свобод та інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду. Як свідчать фактичні обставини справи, встановлені судом, підставою для заявлення позовних вимог, на думку [PERSON] , є факт реєстрації двох осіб у будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, що позбавляє останню права на отримання субсидії, завищені рахунки за комунальні послуги (за не проживаючих осіб), надходження претензії - вимоги про сплату заборгованості за кредитом, постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.01.2019 року. При цьому, у справі відсутні будь - які дані про те, що [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] , має інше житло, окрім будинку [ADDRESS] . З огляду на вказане, скасування реєстрації вказаних осіб суперечить інтересам малолітньої дитини. Окрім цього, факт реєстрації двох осіб у вказаному будинку, що позбавляє позивача права на отримання субсидії, завищені рахунки за комунальні послуги (за не проживаючих осіб), надходження претензії - вимоги про сплату заборгованості за кредитом, постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.01.2019 року не свідчить про порушення прав позивача, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (права мирно володіти своїм майном), на які вона посилається. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Положеннями частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини). Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Рішення Європейського суду з прав людини від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», § 100; Рішення Європейського суду з права людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76). Згідно положень статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Приписами частин 1, 2 та 3 статті 29 Цивільного кодексу України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За змістом частини 2 та 3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім?ї наймача або власника жилого приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно із положеннями статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 4 статті 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). При цьому, як вбачається із пункту 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Powell and Rayner v. the U.K.» від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року та «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Положеннями частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно частини 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому як встановлено положеннями частини 2 та 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 2 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. Позивачем у позовній заяві в обґрунтування вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, мало місце посилання на статті 317, 321, 386 та 391 Цивільного кодексу України, статтю 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», які регулюють правовідносини права власності та реєстрації місця проживання. За приписами статті 386, 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено судом, вказані норми права є загальними, які не можуть бути застосовані без урахування спеціального предмету правового регулювання та специфічних правовідносин у даній справі, які регулюються Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, положеннями статті 29 Цивільного кодексу України, статті 160 Сімейного кодексу України, статтей 8 та 18 Закону України «Про охорону дитинства». Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Даючи оцінку доводів позивача щодо необхідності визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, суд виходить з наступного. Приписи статтей 317, 321, 386, 391 Цивільного кодексу України, статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», які регулюють правовідносини права власності та реєстрації місця проживання є незастосовними, оскільки вказані норми права є загальними, які не можуть бути застосовані без урахування спеціального предмету правового регулювання та специфічних правовідносин у даній справі, які регулюються Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, статтею 29 Цивільного кодексу України, статтею 160 Сімейного кодексу України, статтями 8 та 18 Закону України «Про охорону дитинства». В даному випадку малолітній [PERSON] , [INFO] , не набув повної цивільної дієздатності, місце його проживання визначають батьки і дитина вимушена проживати за іншою адресою, а тому причини його не проживання у домоволодінні є поважними. Крім того, як було встановлено в ході судового розгляду справи з пояснень позивача, дитина була зареєстрована у будинку за місцем реєстрації свого батька - [PERSON] зі згоди [PERSON] . Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] та малолітній [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до стеттей 12 та 81 Цивільного процесуального кодексу України є його процесуальним обов`язком. При цьому, факт реєстрації двох осіб у будинку [ADDRESS] , що позбавляє позивача права на отримання субсидії, завищені рахунки за комунальні послуги (за не проживаючих осіб), надходження претензії - вимоги від Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», про сплату заборгованості за кредитом, постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 січня 2019 року державного виконавця Нововодолазького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Вязової А.А. про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, не свідчить про порушення прав позивача, передбачених статтею статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (права мирно володіти своїм майном). Не заслуговує на увагу посилання [PERSON] на несплату відповідачем коштів за користування житлово - комунальними послугами, оскільки це не може бути підставою для визнання його та малолітньої дитини такими, що втратили право користування спірним житловим будинком, оскільки позивач (за доведеності понесення нею таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування, у тому числі у судовому порядку. Наданий позивачем на підтвердження своїх вимог акт встановлення фактичного місця проживання від 31 травня 2019 року № 461, складений депутатом Нововодолазької селищної ради по виборчому округу № 3 Чернієнко Л. С. в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] не є безумовним доказом факту, який підтверджує непроживання відповідачів за місцем їх реєстрації останні роки. Вказаний акт взагалі не містить відомостей з якого часу [PERSON] не мешкає у спірному домоволодінні та причини цього, а також не містить даних щодо не проживання у будинку малолітнього [PERSON] . Пояснення свідків, які є сусідами позивача, на думку суду також не є беззаперечними доказами, оскільки зазначені особи не можуть бути достовірно обізнані щодо факту постійного непроживання відповідачів у будинку близько 10 років, як зазначила [PERSON] у своєму позові, та надали пояснення лише щодо того, що вони відповідачів останнім часом не бачать. Суд також вважає за необхідне зазначити, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Доказів, які би об`єктивно свідчили про непроживання відповідачів у спірному житловому будинку більше ніж рік без поважних причин, позивачем суду не надано. З огляду на вказане та встановлені обставини, суд вважаю, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] , із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання належить відмовити в повному обсязі. Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень частини 1, пункту 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. Враховуючи відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] , із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, судові витрати сторонам у справі не відшкодовуються. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed