Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], органу опіки та піклування ПРА ОМР, та просить визнати удаваним договір дарування 174/2000 частин п'ятикімнатної квартири спільного заселення [ADDRESS], укладений 06 грудня 2002 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі під №2013, а вказану угоду визнати договором купівлі-продажу; перевести права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу з [PERSON] на [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 174/2000 частини п'ятикімнатної квартири спільного заселення [ADDRESS]; усунути перешкоди в користуванні власністю [PERSON] шляхом виселення з 174/2000 частин вказаної квартири [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та вселити у вказану частину квартири [PERSON] Позивачка обґрунтовує вимоги тим, що за час спільного подружнього життя з [PERSON] з 29 жовтня 1993 року по 17 січня 2000 року вони проживали в кімнаті загальною пл. 21, 1 кв. м. в квартирі [ADDRESS]. У вказаній квартирі ще проживали [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які займали житлову площу 63, 74 кв. м. Після розірвання шлюбу в 2000 році, згідно з рішенням Центрального районного суду м. Одеси від 26 листопада 2001 року за нею було визнано право на житлову площу в розмірі 21, 1 кв. м. в рівних частках з [PERSON] 25 листопада 2001 року [PERSON] виписався з вищевказаної квартири, у зв'язку придбанням іншого житла, а 06 грудня 2002 року, без відома позивачки, уклав з [PERSON] договір дарування, за яким 174/2000 частини вказаної квартири передав їй у власність. [PERSON] вважає, що вищевказаний договір є удаваним, оскільки в результаті його укладення [PERSON] було передано [PERSON] кошти в розмірі 10 600, 00 грн., а тому такий договір слід вважати договором купівлі-продажу. Крім того, також вважає, що має привілейоване право на придбання ? частини кімнати [PERSON], так як друга половина належить їй. Тому, просить перевести на неї права та обов'язки покупця по договору купівлі-продажу від 06 грудня 2002 року. Позивачка також зазначила, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є співвласниками 678/1000 частин квартири [ADDRESS], неправомірно займають житлову кімнату загальною пл. 21, 1 кв. м., тому просить також усунути їй перешкоди у користуванні вказаною кімнатою шляхом їх виселення. Справа розглядалась судами неодноразово. У судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити, надали пояснення аналогічні обставинам, викладеним у позовній заяві. [PERSON] у судовому засіданні визнав позовні вимоги [PERSON], та вказав, що не заперечує проти того, щоб перевести права покупця з [PERSON] на [PERSON] та отримати від позивачки кошти за свою частину кімнати. Відповідачі [PERSON], та [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON], у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] та вказали, що їм, а також [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 678/1000 частин квартири [ADDRESS]. На підставі договору дарування від 06 грудня 2002 року [PERSON] передав у власність [PERSON] 174/2000 частин вказаної квартири, в якій до цього часу проживає їх сім'я. Також вказали, що на момент укладення вказаного договору їм не було відомо, що інша частина кімнати належала на праві власності також і [PERSON], тому передали [PERSON] грошову суму в розмірі 10 600, 00 грн. за 174/1000 частини квартири. Позивачка з 2000 року не проживає в спірній квартирі, не користується нею та не оплачує комунальні послуги. В житлі [PERSON] не має потреби, оскільки проживає в приватному будинку. В подальшому, [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності. [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляд справи повідомлялась належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Вимоги [PERSON] вважає необґрунтованими та зазначає, що договір дарування від 06 грудня 2002 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] був посвідчений з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, тому немає жодних підстав вважати такий договір удаваним. Представник органу опіки та піклування ПРА ОМР в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів №7-19277 від 11 жовтня 2002 року та відповідного розпорядження органу приватизації №167700 [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 174/1000 частин комунальної квартири [ADDRESS], що складає 35, 4 кв. м. загальної площі квартири (Т. 2, а. с. 186, 187). Відповідно до технічного паспорту від 05 листопада 2002 року (Т. 2, а. с. 75) виданого ОМБТІ та РОН на ім'я [PERSON]Ф та [PERSON] 174/1000 квартири [ADDRESS] складає житлова кімната площею 20, 1 кв. м., самостійна кухня площею 9, 1 кв. м., а також 174/1000 підсобних приміщень загального користування, туалету площею 0, 8 кв. м. та двох коридорів площею 5, 4 кв. м. та 20, 7 кв. м. (Т. 2, а. с. 7-9). Співвласниками іншої частини вищевказаної квартири є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яким на праві спільної часткової власності належить 678/1000 частин комунальної квартири, що складає 127, 1 кв. м. загальної площі, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів №7-3927 від 22 вересня 1994 року та відповідного розпорядження органу приватизації №47910 (Т. 2, а. с. 180, 181). Також встановлено, що відповідно до технічного паспорту від 27 липня 2003 року (Т. 2, а. с. 326) власником 148/1000 частин вищевказаної комунальної квартири, жилою площею 15, 8 кв. м., є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 вересня 1994 року, видане УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів за №7-3928. Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] 17 січня 2000 року, згідно з рішенням Центрального районного суду м. Одеси від 26 листопада 2001 року (Т. 2, а. с. 17) за позивачкою було визнано право на житлову площу в розмірі 21, 1 кв. м. в рівних частках з [PERSON] Дане рішення ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2002 року залишено без змін (Т. 2, а. с. 20). 25 листопада 2001 року [PERSON] виписався з вищевказаної квартири, у зв'язку придбанням іншого житла. 21 вересня 2002 року [PERSON] запропонувала [PERSON] купити його частину квартири за 10 600, 00 грн., внаслідок чого між ними був укладений договір завдатку, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] піж №1104 на суму 5 300, 00 грн., з ціллю подальшого оформлення договору купівлі-продажу на зазначену частину квартири. Згодом [PERSON] були передані ще 5 300, 00 грн. У судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що отримав від сім'ї [PERSON] 10 600, 00 грн. за придбання його частини кімнати. Однак, договір купівлі-продажу квартири укладений не був. Натомість, 06 грудня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, згідно з яким останній подарував [PERSON] 174/2000 частин квартири спільного заселення [ADDRESS] (Т. 4, а. с. 83). Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі під №2013. Після цього сім'я [PERSON] встановила в подарованій [PERSON] кімнаті перегородку. Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР в редакції 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети. В подальшому, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2003 року (Т. 2, а. с. 36) вищезазначений договір дарування від 06 грудня 2002 року був визнаний недійсним. Тому, вимоги [PERSON] про визнання договору дарування 174/2000 частин п'ятикімнатної квартири спільного заселення [ADDRESS], укладений 06 грудня 2002 року між [PERSON] та [PERSON], удаваним, є безпідставними. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає також безпідставними вимоги позивачки в частині переведення права та обов'язки покупця та визнання за нею право власності на 174/2000 частини п'ятикімнатної квартири спільного заселення [ADDRESS]. Судом не заперечується той факт, що [PERSON] належить на праві власності на 174/2000 частини комунальної квартири [ADDRESS], тому вона відповідно має право на користування вищевказаною частиною квартири. Однак, згідно висновку ОНДІСЕ судової будівельно-технічної експертизи №6432 від 15 липня 2003 року (Т. 2, а. с. 5-6), розділити спірну житлову кімнату площею 15, 26 кв. м. (згідно технічного паспорту приміщення « 7» є жилою кімнатою площею 20, 1 кв. м., з двома віконними прорізами) в комунальній квартирі [ADDRESS] на дві рівні частини не представляється можливим. Оскільки у судовому засіданні доведено, що спірна кімната є неподільною, то, на думку суду, питання про встановлення способу користування даною кімнатою повинно бути вирішено шляхом звернення сторін до суду з відповідними позовними вимогами. До того ж, жодна зі сторін не заявляла клопотання про призначення експертизи для визначення ринкової вартості 174/2000 частин спірної кімнати. Вимоги про стягнення з відповідачів [PERSON] ринкової вартості даної кімнати, або про стягнення такої вартості з сім'ї [PERSON] на користь позивачки, також не заявлялись, тому судом не розглядались. Таким чином, суд вважає також необґрунтованими вимоги позивачки в частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення з 174/2000 частин вказаної квартири [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та вселення у вказану частину квартири [PERSON] У судовому засіданні доведено, що позивачка починаючи з 2001 року не проживає в спірній квартирі, не сплачує комунальні послуги за неї, та мешкає по [ADDRESS] в приватному будинку. В спірній кімнаті сім'єю [PERSON] за власні кошти був здійснений ремонт, на який були витрачені значні кошти, а також погашена заборгованість за комунальні послуги. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною;спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки сторін, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: dismissed