Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи позов тим, що з 1989р. по даний час сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу сторони придбали автомобіль Volkswagen Transporter Т4, фургон малотонажний-В, д.н.[NUMBER] та домоволодіння по [ADDRESS]. Позивачка вказує, що зазначений автомобіль було придбано за її власні кошти, які були отримані від продажу майна - земельної ділянки та житлового будинку в [ADDRESS], одержаних за заповітом після смерті її родички, тому вважає автомобіль своєю приватною власністю згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України. Даний факт відомий відповідачу, однак з цим він не погоджується. Також, сторони не можуть дійти згоди про порядок володіння та користування спірним майном, тому, позивачка і звернулась з даним позовом до суду, просила визнати за нею право власності на автомобіль Volkswagen Transporter Т4, д.н.[NUMBER]; розділити між сторонами домоволодіння по [ADDRESS], визнавши право власності по ? частині домоволодіння за кожним; припинити право спільної сумісної власності на вказане майно. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав повністю, вказавши, що сторони дійсно перебувають у шлюбі; спірне майно дійсно було придбане у шлюбі, однак автомобіль Volkswagen Transporter Т4, фургон малотонажний-В, д.н.[NUMBER] був придбаний в березні 2012р. за особисті кошти позивачки, які були вилучені від продажу майна, яке позивачка отримала у спадщину. Тому, відповідач не заперечував щодо визнання за позивачкою права власності на вказаний автомобіль та щодо поділу будинку по [ADDRESS] між сторонами в рівних частках. Представник третьої особи: ДВС Черкаського районного управління юстиції [PERSON] заперечила щодо позовних вимог, просила в задоволенні позову відмовити, оскільки державною виконавчою службою Черкаського РУЮ здійснюється виконавче провадження з приводу примусового виконання рішення Черкаського районного суду від 11.09.2013р. по справі №707/1550/13ц, згідно якого було стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 878837грн. ДВС накладено арешт на автомобіль Volkswagen Transporter, д.н.[NUMBER] та житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS]. Арешт на даний час не знятий. Тому, вважає, що розподіл вказаного майна між сторонами є намаганням сторін ухилитись від сплати боргу, що вплине на інтереси стягувача [PERSON] Боржником та його дружиною [PERSON] проводяться всі можливі заходи для відчуження майна, зокрема автомобіль Volkswagen Transporter Т.4, д.н.[NUMBER] був знятий з обліку 10.12.2013р. в Черкаському Центрі ДАІ та поставлений на транзитні номери. Представник третьої особи: ПАТ КБ «Приватбанк» Толюпа О.В. заперечив щодо позовних вимог, просив в задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що 12.04.2011р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір на суму 283345грн. З метою забезпечення виконання вказаного зобов'язання 12.04.2011р. був укладений договір іпотеки, згідно якого [PERSON] надав в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. [PERSON] дала письмову згоду на укладення її чоловіком договору іпотеки. Крім цього, [PERSON] і банк уклали договір поруки від 12.04.2011р., за яким поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому розмірі, що і боржник. [PERSON] порушує умови кредитного договору, і станом на 23.04.2014р. має заборгованість по кредиту в сумі 232250,14грн., з них прострочена - 47200грн. У разі наявності ще одного співвласника майна - предмета іпотеки - це є підставою для зміни або розірвання відповідних договорів. Тому ПАТ КБ «Приватбанк» вважає, що даний позов подано з метою ухилення від виконання зобов'язань по кредитному договору. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON] (син сторін по справі), [PERSON] (кума позивачки), які вказали, що позивачка [PERSON] перебуваючи у шлюбі, отримала у спадок будинок із земельною ділянкою в [ADDRESS], які продала, а за отримані кошти подружжям [PERSON] в подальшому був придбаний автомобіль Volkswagen Transporter Т4. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 1989р. по даний час [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу сторони придбали автомобіль Volkswagen Transporter Т4, фургон малотонажний-В, д.н.[NUMBER] та домоволодіння по [ADDRESS]. Вказаний будинок оформлений на відповідача згідно договору купівлі-продажу будинку від 19.11.1997р. Автомобіль Volkswagen Transporter Т4, фургон малотонажний-В, 2001року випуску, д.н.[NUMBER] зареєстрований на відповідача згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 24.03.2012р. Суд враховує, що відповідач позов визнав повністю, однак дана обставина не зобов'язує суд задовольняти позовні вимоги, оскільки рішення суду має ґрунтуватись на нормах закону, не суперечити діючому законодавству та не порушувати прав, свобод і інтересів інших осіб. Право на поділ спільного сумісного майна подружжя дійсно передбачено ст.ст.60, 69, 70 Сімейного кодексу України, на що посилається позивачка. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.04.2009р. [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку в [ADDRESS] за 45880грн. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.04.2009р. [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами в [ADDRESS], 55 за 76700грн. Згідно доводів позивачки вказане майно вона отримала у спадщину, однак належних доказів, які б підтверджували дану обставину (заповіт, свідоцтво про право на спадщину) позивачка до суду не надала. Спірний автомобіль Volkswagen Transporter Т.4 був придбаний сторонами 24.03.2012р., тобто майже через три роки після відчуження позивачкою земельної ділянки та житлового будинку в [ADDRESS]. Сторонами не надано до суду належних і допустимих доказів того, що кошти від відчуження позивачкою земельної ділянки та житлового будинку в [ADDRESS] у 2009р. є саме тими коштами, що витрачені на придбання автомобіля Volkswagen Transporter Т.4 у 2012р. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] про походження коштів на придбання автомобіля - суд оцінює критично, оскільки [PERSON] є сином сторін по справі, [PERSON] є кумою позивачки, тому, на думку суду, вказані особи в силу родинних зв'язків та кумівських відносин зацікавлені в задоволенні позову. Згідно пояснень [PERSON] про факт продажу спадщини і придбання автомобіля їй повідомила позивачка. Судом встановлено, що державною виконавчою службою Черкаського РУЮ здійснюється виконавче провадження з приводу примусового виконання рішення Черкаського районного суду від 11.09.2013р. по справі №707/1550/13ц, згідно якого було стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 878837грн. 01.11.2013р. ДВС накладено арешт на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS], що належить [PERSON], а 09.01.2014р. накладено арешт на автомобіль Volkswagen Transporter, д.н.[NUMBER]. Арешт на автомобіль та на будинок на даний час не знятий, постанови ДВС про накладення арешту є чинними. 09.02.2014р. ДВС Черкаського РУЮ складено акт опису й арешту майна - автомобіля Volkswagen Transporter, д.н.[NUMBER]. Вказаний акт опису є також чинним. Відповідно до ч.1 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Суд констатує, що позивачка не заявляла позовних вимог про зняття арешту із спірного майна. При вирішенні даного спору, суд також враховує, що 12.04.2011р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір на суму 283345грн. З метою забезпечення виконання вказаного зобов'язання 12.04.2011р. був укладений договір іпотеки, згідно якого [PERSON] надав в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. [PERSON] дала письмову згоду, яка нотаріально посвідчена, на одержання [PERSON] кредитних коштів, укладення її чоловіком договору іпотеки нерухомого майна. Крім цього, [PERSON] і ПАТ КБ «Приватбанк» уклали договір поруки від 12.04.2011р., за яким поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому розмірі, що і боржник. Станом на 23.04.2014р. [PERSON] має заборгованість по кредиту в сумі 232250,14грн., з них прострочена - 47200грн. Суд вважає, що кошти в сумі 538970грн. та 10000доларів США були позичені [PERSON] у [PERSON] в інтересах сім'ї, оскільки в розписці [PERSON] вказала, що з умовами даного договору згідна. По вказаній розписці була стягнута заборгованість із [PERSON] на користь [PERSON] в сумі 878837грн. згідно рішення Черкаського районного суду від 11.09.2013р. по справі №707/1550/13ц, що набрало законної сили. Згідно ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч.2 ст.73 СК України Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Під час отримання [PERSON] кредиту в ПАТ КБ «Приватбанк» та надання нерухомого майна в іпотеку, позивачка надала свою письмову згоду щодо цього, їй були роз'яснені її права та ризики, які можуть виникнути при невиконанні зобов'язань її чоловіком за кредитним та іпотечним договорами. Позивачка не зверталась до суду із позовом про визнання вказаних договорів недійсними з приводу того, що вони укладені без її відома. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що кошти у ПАТ КБ «Приватбанк» (кредит) та у [PERSON] були отримані [PERSON] на споживчі цілі та використовувались на потреби усієї сім'ї, тому позивачка також має відповідати своєю часткою майна, що знаходиться у спільній сумісній власності. Дана позиція викладена і в Правовому Висновку Верховного Суду України у спорі про поділ спільного майна подружжя від 20.06.2013р., відповідно до якого договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Суд вважає, що даний позов подано з метою ухилення [PERSON], [PERSON] від виконання зобов'язань по кредитному договору та ухилення сторін від виконання рішення суду по іншій справі №2/707/779/2013, по якій проводиться виконавче провадження. У зв'язку з цим, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed