Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, який уточнила в процесі розгляду справи в частині суми, що підлягає стягненню. В позові зазначає, що 02.12.2013 р. між нею та відповідачем було укладено договір банківського вкладу (депозиту) №SAMDNWFD0070026063400 на суму 2162,62 долари США, строком на 12 місяців по 02.12.2014 р. включно під 4% річних. В подальшому вона поповнювала рахунок та станом на 02.04.2014 р. має загальну суму коштів та нарахованих відсотків на рухунку в розмірі 2829,39 доларів США. Відповідно до п.5 вказаного договору, вона та банк мають право на дострокове розірвання договору, повідомивши один одного за два банківські дні до дати розірвання договору. Вона неодноразово зверталась до банку з вимогою про розрівння договору, яка залишена без задоволення. З довідки від 14.07.2014 р. № 47188453 вбачається, що банк припинив нараховувати відсотки з 02.04.2014 р., а тому вона вважає, що стягненню з ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають відсотки за користування коштами з розрахунку 4% річних на день винесення рішення. Посилаючись на ст.ст.526, 530, 1058, 1060 ЦК України, ст.ст.10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», за уточненим позовом [PERSON] просить розірвати договір банківського вкладу від 02.12.2013 р. № SAMDNWFD0070026063400, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк»; стягнути з відповідача грошові кошти та нараховані відсотки у розмірі 2920,55 доларів США станом на 20.01.2015 р. та стягнути на її користь суму моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с.94-98, 117-119). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У частині 1 ст. 1058 ЦК України зазначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Судом встановлено, що 02.12.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070026063400, у відповідності до якого вкладник передав банку грошові кошти для розміщення на депозитний вклад строком на 12 місяців (до 02.12.2014 року) в розмірі 2162,62 долари США, з нарахуванням відсотків в розмірі 4% річних (а.с.8). Подання заяви та внесення депозиту було здійснено позивачем в м.Керчь, АР Крим. Станом на 02.04.2014 року [PERSON] має загальну суму коштів та нарахованих відсотків на рахунку у розмірі 2829,39 доларів США, що підтверджується довідкою банку від 14.07.2014 р. № 47188453 (а.с.9, 10-11) Розмір позовних вимог та, відповідно, ціна позову складає 2920,55 доларів США з наступного розрахунку: 2829,39 доларів США (сума вкладу у періоді з 02 квітня 2014 року по 20 січня 2015 року) х 4% річних = 113,17 доларів США : 365 (кількість днів у році) = 0,31 долар США (кількість процентів за один день) х 294 день (період з 02 квітня 2014 року по 20 січня 2015 року включно - день розрахунку здійсненого позивачем на час винесення рішення) = 2920,55 доларів США, які позивач і просить суд стягнути з відповідача на її користь. Відповідно до п.5 договору банківського вкладу вкладник та банк мають право достроково розірвати дійсні договори, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договорів. Частиною 1 ст. 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Як передбачено частиною 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. 11.08.2014 року позивач на адресу відповідача надіслав заяву про повернення суми депозитів та нарахованих на них відсотків достроково (а.с.12). Судом встановлено, що в порушення умов договору, відповідач вклад позивачу не повернув і до теперішнього часу. На підставі викладеного, суд виходить з того відповідач порушив право позивача на повернення суми вкладу у розмірі 2829,39 доларів США та не отримані відсотки в розмірі 4% від суми вкладу за період з 02.04.2014 року по 20.01.2015 року у сумі 91,16 долар США, які підлягають стягненню з відповідача в примусовому порядку. Виходячи з того, що сума депозиту була внесена позивачем в іноземній валюті, суд стягує суму заборгованості саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст.533 ЦК України. За позовом [PERSON] просить також розірвати договір банківського вкладу від 02.12.2013 р. № SAMDNWFD0070026063400, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно ч.1 ст.1075 ЦК України договір банківського вкладу розривається за заявою клієнта у будь-який час. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи, що позивач 11.08.2014 р. направила до банку заяву про розірвання договору та ту обставину, що станом на час розгляду справи строк дії договору від 02.12.2013 р. сплинув 02.12.2014 р., суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про розірвання договору через відсутність предмету спору. Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд виходив з наступного. Відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задовленні вимог споживача, суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.2 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичної особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках коли встановлена відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Ст.ст.1066-1076 ЦК України, які регулюють спірні правовідношення, не передбачають права на стягнення моральної шкоди. Правовідносини, що виникли між сторонами в даній справі, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди, у випадку їх порушення, законом не передбачено. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, а тому задоволенню не підлягають. Доводи представника відповідача в обґрунтування заперечень проти позову не спростовують вищенаведених висновків суду про необхідність стягнення суми депозиту та нарахованих відсотків, виходячи з наступного. Представник відповідача вважав, що позивачем не надано належних доказів існування правовідносин за спірним договором банківського вкладу, адже до позовної заяви додані лише копія заяви та квитанція. Також позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами знаходження спірних грошових сум на депозитному рахунку на час розгляду справи. Слід зазначити, що спірні правовідносини регулюються ст. ст. 626 - 639, 1058. 1059. 1068 Цивільного кодексу України, п. 8 глави 2 розділу III Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 та п. 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 . Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як вбачається із ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Пунктом 1.4 Положення передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно- правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями довідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Виходячи з положень ст. 1059 ЦК України, п. 1.4. Положення, п. 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Вказана позиція викладена у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-96цс14 (реєстраційний номер рішення 39689404). Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, яка визначає, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні докази існування правовідносин за спірним договором банківського вкладу, тобто заява (а.с.8) та квитанція (а.с.9), оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні (ч.2 ст.64 ЦПК України), приймаються судом як докази, при висеннні судового рішення. Представник відповідача в судовому засідання пояснював, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем по справі, оскільки відділення банку, в якому було укладено договір знаходиться на окупованій території у м. Керчь АРК, тому [PERSON] слід звернутися до Автономної некомерційної організації «Фонд захисту владників» Російської Федерації для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства. Натомість, суд критично відноситься до даної позиції банку з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. ПАТ КБ «Приватбанк» є юридичною особою, а тому у відповідності до положень ч.1 ст.96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Частиною 3 ст. 95 ЦК України визначено, що філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення Згідно змісту ст. 47 зазначеного вище Закону встановлено, що банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать, зокрема, і розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Тобто надавати послуги з розміщення банківського вкладу дозволяється лише юридичним особам. Зважаючи на вищевикладене, надання послуг з розміщення депозиту здійснює саме банк, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно із положенням, статутом, довіреністю, то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Відтак, саме банк (а не його структурна одиниця) має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе укладеним договором. Крім того, жодний нормативний документ України не надає стороні у правовідносинах можливості бути звільненим від виконання своїх зобов'язань за договором через припинення роботи її (сторони) структурного підрозділу або через «фактичну конфіскацію» її майна. Відповідно до п. 3 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» правовий режим (порядок, встановлення, зміни та обмеження прав, свобод та обов'язків громадян) тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано виключно законами України. Окрім того, предметом розгляду даної справи є стягнення з відповідача банківського вкладу та невиплачених процентів (примусове виконання обов'язку в натурі), а не шкоди, спричиненої такою невиплатою. Законом України від 15 квітня 2014 року на Російську Федерацію покладено відшкодування шкоди, спричиненої тимчасовою окупацією, та не покладено виконання зобов'язань осіб-резидентів України, які їх не виконують. Відповідно до ст. 3 Федерального закону «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя», вкладником є фізична особа, у тому числі що здійснює підприємницьку діяльність без утворення юридичної особи, має місце проживання на території Республіки Крим або на території міста федерального значення Севастополя, яка уклала з кредитною установою договір банківського вкладу або договір банківського рахунку, або вказану фізичну особу, на користь якої внесений вклад. Як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є громадянкою України та не має зареєстрованого місця проживання на тимчасово окупованій кримській території, що унеможливлює її звернення до Автономної некомерційної організації «Фонд захисту владників» в порядку Федерального закону «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя». Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. В контексті спірних правовідносин судом було встановлено, що між сторонами наявні договірні правовідносини, виконання зобов'язань за якими, у відповідності до вимог ст.ст. 525 - 526 ЦК України є обов'язковим для сторін договору та з урахуванням того, що відповідач має прострочене боргове зобов'язання перед позивачем, доказів на спростування даного факту представником відповідача суду надано не було. Враховуючи, що позивач була звільнена від сплати судового збору, то на підставі ч.3 ст.88 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, пропорційно до задовлених позовних вимог в сумі 461,15 грн. (2920,55 доларів США х 15,79 (офіційний курс НБУ гривні до долара США на день винесення рішення) : 100). На підставі ст.ст. 3, 10, 11, 15, 16, 57, 60, 74, 88, 169, 208-209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: partial