Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

[PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], відповідно до предмету позову просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за Позивачем право власності на: - ? частину квартири [ADDRESS], яка була придбана в шлюбі та належить Відповідачу на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 04.05.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстровано в реєстрі за номером 5054, також на зазначену квартиру видано технічний паспорт, витяг про реєстрацію прав, виданий Комунальним підприємством Київським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, номер витягу 30243185 від 08.06.2011 року, та витягом №9926593 від 24.05.2011 року з Державного реєстру правочинів, виданий приватним нотаріусом Морозовою С.В. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за відповідачем право власності на: - ? частину квартири [ADDRESS], яка була придбана в шлюбі та належить Відповідачу на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 04.05.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстровано в реєстрі за номером 5054, також на зазначену квартиру видано технічний паспорт, витяг про реєстрацію прав, виданий Комунальним підприємством Київським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, номер витягу 30243185 від 08.06.2011 року, та витягом №9926593 від 24.05.2011 року з Державного реєстру правочинів, виданий приватним нотаріусом Морозовою С.В. - автомобіль марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який був придбаний у шлюбі, на користь Позивача. Стягнути 50% вартості автомобіль марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який був придбаний у шлюбі, на користь Позивача. 28 березня 2017 року позивач [PERSON] в судовому засіданні подала заяву про зміну предмету позову, відповідно до змісту поданої до суду заяви позивач просила суд: «В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за Позивачем право власності на: - ? частину квартири [ADDRESS], яка була придбана в шлюбі та належить Відповідачу на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 04.05.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстровано в реєстрі за номером 5054, також на зазначену квартиру видано технічний паспорт, витяг про реєстрацію прав, виданий Комунальним підприємством Київським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, номер витягу 30243185 від 08.06.2011 року, та витягом №9926593 від 24.05.2011 року з Державного реєстру правочинів, виданий приватним нотаріусом Морозовою С.В. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за відповідачем право власності на: - ? частину квартири [ADDRESS], яка була придбана в шлюбі та належить Відповідачу на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 04.05.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстровано в реєстрі за номером 5054, також на зазначену квартиру видано технічний паспорт, витяг про реєстрацію прав, виданий Комунальним підприємством Київським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, номер витягу 30243185 від 08.06.2011 року, та витягом №9926593 від 24.05.2011 року з Державного реєстру правочинів, виданий приватним нотаріусом Морозовою С.В. - автомобіль марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який був придбаний у шлюбі. Стягнути 50% вартості автомобіль марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який був придбаний у шлюбі, на користь Позивача у сумі 93833,00 грн.» (а.с.126-127) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, пояснила, що з 27 лютого 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну доньку - [PERSON], [INFO]. Під час перебування у шлюбі подружжя придбало транспортний засіб - автомобіль марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], та нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 24 травня 2011 року, при оформленні правовстановлюючих документів на вказане майно власником було зазначено відповідача. 31 березня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення про розірвання шлюбу між сторонами. На даний час позивач звертається до суду з вимогою здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб визначений у позовній заяві, оскільки сторони набули це майно під час перебування у шлюбі, за рахунок їх спільних коштів, отриманих від різних видів діяльності, однак надати довідки про отриманні доходи позивач не має змоги, зважаючи на те, що не мала постійного місця роботи, не була зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності, вважає, що сам факт набуття майна під час перебування у шлюбі є безумною підставою для здійснення поділу цього майна в рівних частках між колишнім подружжям, що є предметом позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, та пояснень, які надавались позивачем в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи (а.с.149-152), пояснив, що дійсно з 27 лютого 2033 року сторони перевали у зареєстрованому шлюбі, під час перебування у шлюбі було придбано майно - транспортний засіб - автомобіль марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], та нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 24 травня 2011 року, однак відповідач наголошує, що відсутні підстави вважати, що набуте майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки позивач не мала постійного місця роботи та власних доходів, займалась вихованням дитини та веденням домашнього господарства, відповідач також офіційно не працював, не був зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, єдиним джерелом доходів за рахунок яких придбано спірне майно є його особисті кошти, які отримані від продажу спадкового майна, яке залишила своїм дітям у спадок його мати - [PERSON], яка померла 06 січня 2001 року, ці обставини підтверджуються Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05 березня 2003 року, видане державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А., в копії долучено до справи. До складу спадщини входили декілька об'єктів нерухомого майна та корпоративні права, які за спільною згодою спадкоємців були відчужені, отримані від реалізації майна кошти були використані відповідачем для придбання автомобіля та квартири, які є предметом поділу в межах даного спору. Відповідач просив врахувати, що на даний час відповідач самостійно виховує спільну з позивачем доньку, яка перебуває на його повному утриманні, спірна квартира є його єдиним житлом, в той час як позивач має власне житло, де проживає з новим чоловіком, тому враховуючи наведені відповідачем підстави щодо джерел доходів за рахунок придбано спірне майно, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи (а.с.149-152), та пояснень, які надавались відповідачем в судовому засіданні. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 27 лютого 2003 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження. (а.с.11) На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 березня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.148) [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]», у зв'язку з укладанням 11 липня 2015 року шлюбу з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб. (а.с.12) Так, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. (ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно положень ст.57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Як вбачається з матеріалів справи, 24 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за № 5054, який в копії долучено до справи (а.с.13-14) Відповідно до умов цього Договору Продавець передає у власність Покупцю, а Покупець приймає у власність квартиру [ADDRESS], і сплачує за неї ціну, визначену цим договором. Ціна нерухомого майна, що купується Покупцем за цим Договором, становить 52000,00 грн., які сплачено Покупцем до підписання цього Договору. Зазначена ціна встановлена за згодою Сторін цього договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам. (п. 2.1. Договору) Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. При вирішення даного спору, суд враховує правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16, де встановлено наступне. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя(тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому у п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи та заперечення щодо джерел походження доходів за рахунок яких придбано об'єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS], суд вважає недоведеними обставини для визнання статусу спірного об'єкту нерухомого як спільної сумісної власності подружжя, оскільки сторонами не надано належні та допустимі докази, які б свідчили про майновий стан кожного із подружжя на момент придбання спірного майна, наявність у подружжя особистих коштів та/або розміщених коштів на банківських рахунках, що є предметом доказування в межах даного спору в частині доведення факту набуття спірного об'єкту нерухомого та джерела походження використаних на його придбання коштів. В той же час, суд критично відноситься до позиції відповідача, який висуваючи заперечення на позов, наголошував на тому, що спірний об'єкт нерухомого майна є особистою власністю відповідача, оскільки придбаний з рахунок коштів отриманих від реалізації спадкового майна, яке залишилось у спадок відповідачу після смерті матері -[PERSON], яка померла 06 січня 2001 року. Суд вважає доведеним сам факт прийняття спадщини та розподілу спадкового майна між потенційними спадкоємцями в рівних частках, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05 березня 2003 року, видане державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А., на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], якими успадковане наступне майно: ? частина квартири [ADDRESS]; 1/3 частини квартири [ADDRESS]; садового будинку [ADDRESS]; земельної ділянки, площею 0,0449 га, яка розташована на території Хотянівської сільської ради Садівничого товариства «Урожай» Вишгородського району Київської області; 2420 простих іменних акцій 1-го випуску ЗАТ «Енергогенеруючої компанії «УКР-КАН-ПАУЕР» в м. Києві; статутного фонду ЗАТ «Енергогенеруючої компанії «УКР-КАН-ПАУЕР» в м. Києві, становить 82 512 000 грн. 00 коп. В той же час, відповідачем не долучено належних доказів, які мали підтвердити сам факт отриманні коштів від реалізації об'єктів нерухомого майна та корпоративних прав, що мали підтвердити дійсну вартість відчуженого майна, суму отриманих коштів та їх розподілу між спадкоємцями після відчуження майна, що є окремим предметом доказування, при цьому долучений відповідачем договір купівлі-продажу квартири від 09 грудня 2003 року щодо відчуження квартири [ADDRESS] та Договір купівлі-продажу від 07 червня 2005 року щодо відчуження садового будинку з надвірними будівлями, розташований на території [ADDRESS], не можуть слугувати беззаперечним доказом факту отримання певної суми коштів відповідачем від реалізації спадкового майна, та враховані судом як джерело походження коштів за рахунок яких відповідачем особисто придбано в 2011 році спірну квартиру, що є предметом позову в межах даного спору. Положення ст. 65 СК України припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, розпорядження майном за взаємною згодою, доки не доказано інше кимось з подружжя. Таким чином, Закон передбачає презумпцію правомірності правочину. Закон покладає обов'язок спростовувати презумпцію правомірності правочину на іншого з подружжя - того, хто не згоден з цим. З урахуванням викладеного, суд вважає не доведеним той факт, що спірна квартира придбана колишнім подружжям за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя та/або є особистою власністю відповідача, ці обставини не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, в той же їх доведення не може ґрунтуватись лише на поясненнях сторін спору, а в силу положень ч.4 ст.60 ЦПК доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а відтак відсутні підстави для поділу даного об'єкту нерухомого майна в рівних частинах. Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до предмету позову, позивачем окремо заявлено вимоги про визнання транспортного засобу - автомобіля марки Hyundai Accent, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], об'єктом спільної власності подружжя, та в порядку поділу майна стягнути 50% вартості цього автомобіля на користь позивача у сумі 93833,00 грн., яка розрахована виходячи з дійсною вартості транспортного засобу , визначеної на підставі Висновку експерта №СЕ-1207-2-769.16 судової автотоварозначої експертизи, складений 13 лютого 2017 року судовим експертом [PERSON] (а.с.105-112) При вирішенні даного спору, суд враховує, що сторонами спору не надано належних доказів, які мали підтвердити підстави набуття права власності на спірний об'єкт нерухомого майна, що унеможливлює з'ясувати як період придбання транспортного засобу та джерела походження коштів за рахунок яких придбано транспортний засіб, вартість транспортного засобу на момент його придбання, в матеріалах справах міститься лише інформація регіонального сервісного центру в м. Києві датована 03.04.2017 року (вих. №31/26-193Аз) про те, що згідно даних бази автоматизованої інформаційної системи МВС, станом на 31.03.2017, від 02.08.2011 у ВРЕР ДАІ №4 м. Києва, на реєстраційному обліку на ім'я [PERSON] перебуває автомобіль Hyundai Accent, 2006 року випуску, сірого кольору, підставою для проведення реєстрації даного автомобіля послугувала довідка-рахунок серії КІМ №862731 від 30.07.2011, видана ФОП «[PERSON]», а сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, тому в цій частині позовні вимоги не необґрунтованими та недоведеними належними та допустимими доказами. На виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України суд сприяв повному та всебічному розгляду справи, роз'яснюючи сторонам цивільного процесу їх право подати докази та заявляти клопотанням про їх витребування, крім того відповідачу окремо роз'яснювалось право заявити клопотання про призначення додаткової і повторної експертизи з метою визначення дійсної реальної вартості спірного транспортного засобу, враховуючи наявність у справі висновку судового експерта, який проведено без огляду транспортного засобу, такими правами сторони не скористались, той же час позивач та відповідача на свій розсуд здійснюють захист своїх прав в цивільному процесі. В силу вимог ст. 27 ч. 3 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки, тому в межах даного спору суд обмежився оцінкою доказів, які долучено позивачем та відповідачем, та на їх думку є належними та допустимими та достатніми для вирішення спору по суті. В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed