Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON]про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, який в подальшому було уточнено, в якому зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS], згідно з договорами дарування частини квартири від 15.07.2011 року та 11.12.2014 року. Відповідач [PERSON] є далеким родичем колишнього власника частини вказаної квартири [PERSON]. Відповідач був зареєстрований у квартирі у 2008 році на прохання тодішнього власника. Жодного дня [PERSON] у спірній квартирі не проживав, його речей в квартирі не має. Відповідач не приймає ніяких заходів для зняття з реєстрації за даною адресою, чим перешкоджає їй вільно здійснювати усі права власника. Враховуючи викладене, просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Також просила стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні уточнив позовні вимоги, їх підтримав та просив суд задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивач у судовому засіданні не заперечувала проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до таких висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 15 липня 2011 року [PERSON] (дарувальник) подарувала належну їй, а [PERSON] (обдаровувана) прийняла у дар 1/2 (одну другу) частину квартири [ADDRESS], загальною площею 51,0 кв.м. Договір дарування зареєстровано за №2391. 11 грудня 2014 року [PERSON] (дарувальник) подарувала належну їй, а [PERSON] (обдаровувана) прийняла у дар 1/2 (одну другу) частину квартири [ADDRESS], загальною площею 51 кв.м. Договір дарування зареєстровано за №2076. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.07.2011 року власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору дарування (№2391 від 15.07.2011) (а.с.12). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.12.2014 року, власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підстав договору дарування (№2016 від 11.12.2014) (а.с.16). Відповідно до довідки начальника центру обслуговування абонентів у Заводському районі МКП «Основаніє» №923 від 03.03.2016 року, відповідач [PERSON] зареєстрований в [INFO] 25.09.2008 року (а.с.5). Згідно з актом комісії № 97 від 09.03.2016 року в результаті обстеження квартири [ADDRESS], згідно з поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], за даною адресою [PERSON] фактично не проживає з 25.09.2008 по теперішній час. Згідно з наданими у судовому засіданні показами свідка [PERSON] позивач [PERSON] є його матірю, відповідач двоюрідним братом. В квартирі [ADDRESS] проживала їх бабуся [PERSON], яка померла 13.02.2016 року. Він часто відвідував дану квартиру. Відповідач у вказаній квартирі ніколи не проживав, хоча і зареєстрований, його речі в квартирі відсутні. Дана квартира на праві власності належить його матері [PERSON] Свідок [PERSON], яка є донькою позивача та сестрою відповідача, надала суду пояснення аналогічні поясненням свідка [PERSON] З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Дані про його заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. \~ Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Отже, оскільки відповідач не є власникомквартири [ADDRESS], в ній не проживає, витрати на її утримання не несе, комунальні послуги не сплачує, а також враховуючи те, що, зокрема, розмір комунальних платежів залежить від кількості зареєстрованих у квартирі осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в квартирі позивача перешкоджає власнику квартири у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідач у судове засідання жодного разу не з'явився, не надав суду заперечень проти позову. При вищевикладених обставинах, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати повинні бути присуджені відповідачу. На підставі викладеного,

Outcome: approved