Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - [PERSON], в якому просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 16.05.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3544, за яким [PERSON] від імені [PERSON] продала, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], визнати [PERSON] власником квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за [PERSON], а також витребувати квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння, та здійснити державну реєстрацію права власності на цю квартиру. В обґрунтування позову покликається на те, що [INFO] померла її двоюрідна сестра [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно - квартира [ADDRESS]. Вона є єдиною спадкоємицею за законом, а заповіт не складався. На час смерті [PERSON] проживала разом з позивачем у її помешканні, а тому вона фактично прийняла спадщину, оскільки в передбачений законодавством шестимісячний термін з заявою про відмову від спадщини в нотаріальну контору не зверталась. Оформити належним чином право власності на спадщину та реально вступити у володіння квартирою [PERSON] не могла, оскільки дана квартира вибула із володіння [PERSON] поза її волею. Так, громадянка [PERSON] в травні 2002 року за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, шляхом обману та зловживання довірою [PERSON] заволоділа майном останньої. 16.05.2002 року, діючи від імені [PERSON], [PERSON] продала вищевказану квартиру, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого у реєстрі за № 5544, громадянці [PERSON] В цей же день вказана квартира, згідно договору купівлі продажу від 16.05.2002 р. була перепродана гр.. [PERSON], який в свою чергу продав вказану квартиру [PERSON], а останній її продав [PERSON] Наведені факти встановлені вироком Галицького районного суду від 29-30 грудня 2010 р., яким [PERSON] була визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2, 4 ст.190 КК України. Позивач та її представник в судовому засіданні, кожен окремо, позов підтримали, дали пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові та письмових поясненнях. Просять позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив, покликаючись на те, що [PERSON] як добросовісний набувач придбав квартиру за відплатним договором купівлі-продажу і володіє нею на законних підставах, а також просив застосувати наслідки спливу позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з'явилась, подала письмові заперечення, згідно яких просить застосувати наслідки спливу позовної давності. Третя особа [PERSON] в судове засіданні не з'явився, хоч про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд ухвалив слухати справу у відсутності третьої особи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності надавши оцінку доказам в їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вироком Галицького районного суду м.Львова від 29-30 грудня 2010 року про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч.2, ч.4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України, останню було визнано винною у вчиненні інкримінованих їй злочинів та засуджено до 6 років позбавленні волі з конфіскацією майна /а.с.6-23/. Даним вироком встановлено, що [PERSON] в травні 2002 р. за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, шляхом обману та зловживання довірою громадянки [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 08 травня 2002р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] на право розпорядження квартирою [PERSON] [ADDRESS], 16 травня 2002 р., діючи від імені [PERSON] на підставі отриманого від неї доручення, [PERSON] продала вищевказану квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №5544. В це же день вищевказана квартира, згідно договору купівлі-продажу від 16.05.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за реєстровим №1373, [PERSON] була перепродана [PERSON] /а.с.26-27/. Продовжуючи свої злочинні дії, [PERSON] 20 травня 2002 р. помістила потерпілу [PERSON] у друге відділення Львівської обласної комунальної психіатричної лікарні, де та перебувала на лікуванні до 16 липня 2002 р. 14 серпня 2002 р. [PERSON] повторно було поміщена [PERSON] у четверте відділення психіатричної лікарні Миколаївського району Львівської області, де [PERSON] перебувала на лікуванні до 18 березня 2003 року. Продовжуючи свої злочинні дії, [PERSON] протягом 2003-2005 років чотири рази поміщала [PERSON] для лікування в Почаївську психіатричну лікарню Тернопільської області. Тобто, факт вибуття квартири [ADDRESS] з володіння [PERSON] поза її волею є встановленим вищевказаним вироком суду та додаткового доказування не потребує. Як видно з матеріалів справи, в подальшому 04 грудня 2002 року [PERSON] продав, а [PERSON], від імені якого діяла [PERSON], купив за 154615 гривень квартиру за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 3068 /а.с.157/. 03 квітня 2003 року [PERSON], на підставі вищевказаного договору, зареєстрував право власності на нерухоме майно, отримавши у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки Витяг № 291792 від 03.04.2003 р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.31/. Як вбачається з Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04 грудня 2002 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], за яким [PERSON] продав, а [PERSON], купив спірну квартиру, до цього договору були внесені виправлення, зокрема ім.'я покупця [PERSON] було виправлене на [PERSON] /а.с.157/. 28 березня 2006 року на підставі вищезгаданого Договору купівлі-продажу посвідченого 04.12.2002 р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 3068, [PERSON] зареєстрував у Львівському Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» право власності на спірну квартиру, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10220352 від 28.03.2006 р. та відповідним записом в Договорі купівлі-продажу квартири від 04.04.2006 р. /а.с.158/. В подальшому 04 квітня 2006 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбав за 555500 гривень квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 04.03.2006 року /а.с.155/. 11 квітня 2006 року [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], отримавши в ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки Витяг про реєстрації права власності на нерухоме майно №10362585 /а.с.80/. Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1263 ЦК України, рідні дядько та тітка відносяться до кола спадкоємців третьої черги. Згідно ч.4 ст.1266 ЦК України, за правом представлення двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що [INFO] в м.Миколаїв, Миколаївського району, Львівської області померла [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть від [INFO] /а.с.5 та Т.4 а.с.305 кримінальної справи/. Окрім того, факт того, що [PERSON] на час смерті постійно проживала з [PERSON] підтверджується актом №95 від 28.04.2004р. обстеження матеріально-побутових умов [PERSON], яка проживає за адресою [ADDRESS], згідно якого сестра [PERSON] - [PERSON] проживала без прописки по [ADDRESS] з 2004 року по 2006 рік /а.с.181-182/. Також, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] є двоюрідною сестрою [PERSON], що підтверджується протоколами допиту [PERSON] та [PERSON] в межах кримінальної справи № 1-3 від 2010р. по обвинуваченню [PERSON] за ч.2, ч.4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України та [PERSON] за ч.4 ст.190, ч.2, ч.3 ст.358 КК України (т.4 арк.177-179, 190-192 кримінальної справи), а також те, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], на що вказує вирок у згаданій кримінальній справі, відповідно до якого єдиним потерпілим зі сторони [PERSON] є [PERSON], що свідчить про відсутність інших осіб (спадкоємців), яким була б завдана шкода внаслідок злочинних дій [PERSON] відносно [PERSON] Тобто, єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є її двоюрідна сестра [PERSON], яка на час смерті [PERSON] та відкриття спадщини проживала разом із нею, та не подала заяви про відмову від спадщини, а тому вважається такою, що прийняла спадщину. Частиною 1 ст.360-7 ЦПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, у рішенні Верховного Суду України від 23.01.2013 року у справі №6-164цс12 викладено правову позицію, згідно якої, в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Також, у пунктах 22, 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки спірна квартира була відчужена від імені [PERSON] поза її волею, що встановлено вироком суду, то вона, як власник, мала право домагатися відновлення свого права на неї, а тому [PERSON], прийнявши в установленому законом порядку спадщину, так як проживала на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, набула речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Таким чином, враховуючи наведене, суд вважає, що обставини, на які позивач покликається у позові знайшли своє підтвердження в судовому, засіданні та повністю доводяться зібраними по справі належними доказами, а тому позов підлягає до задоволення в частині визнання [PERSON] власницею квартири [ADDRESS] та витребування такої з чужого незаконного володіння [PERSON]. Разом з цим не підлягає до задоволення вимога про здійснення державної реєстрації права власності на цю квартиру, оскільки суд при здійсненні правосуддя не вправі підміняти відповідні державні органи, уповноважені на здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно. Щодо вимоги про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 16.05.2012 р., то в задоволенні такої слід відмовити, так як такий спосіб захисту прав позивача є невірним, оскільки вимоги та обрані способи захисту: про визнання правочину недійсним та про витребування майна із чужого незаконного володіння є взаємовиключними. Також, позивач не була стороною договору та відповідно не можуть застосовуватись наслідки недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України. Суд відхиляє доводи відповідачів на застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки такі не є пропущеними з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Підставою даного позову став факт порушення прав [PERSON] злочинними діями [PERSON], котра шахрайськими діями протиправно заволоділа та всупереч волі власниці відчужила квартиру за адресою: [ADDRESS]. на користь [PERSON], уклавши з останньою договір купівлі-продажу від 16.05.2002 р. Однак, відповідно до положень ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, право на позов у даній справі виникло лише з моменту, коли вступив у силу вирок Галицького районного суду від 29-30 грудня 2010 року, яким було встановлено факт шахрайства з боку [PERSON] відносно [PERSON] та визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України. Як вбачається із матеріалів згаданої кримінальної справи, Вирок Галицького районного суду від 29-30.12.2010 року вступив у силу лише 26 лютого 2011 року. Відповідно до ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, щозданісвоєчасно. Як видно із штампу поштового відправлення на конверті, у якому позовна заява надійшла до суду, така була здана у відділення зв'язку для відправлення 25.02.2014 року, тобто в межах строку позовної давності /а.с.32/. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: dismissed