Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], якою просила стягнути з нього на її користь борг за договором позики, у розмірі 106804 гривні 18 копійок, а також судові витрати. Судове засідання проводилось неодноразово. Про місце, день та час розгляду справи по суті 09 липня 2015 року, сторони повідомлялись належним чином. У вказане судове засідання зявились представник позивача і представник відповідача. Позиція позивача полягала у тому, що між нею та відповідачем було укладено договір позики семи тисяч доларів США, за яким строком на два місяці вона надала ці кошти відповідачу, а він у повному обсязі їх не повернув, оскільки його родичі повернули їй тільки 2900 доларів США. І тому, він зобовязаний повернути їй ще 4100 доларів США, еквівалент яких, станом на 17 лютого 2015 року за офіційним курсом Національного банку України складає 106804 гривні 18 копійок, які вона власне і просить з нього стягнути. Представник позивача також просив врахувати, що строк звернення позивачем до суду для стягнення належних їй за договором позики грошових коштів, пропущено з поважних причин. Зокрема, через те, що у період з 28 серпня 2009 року по 17 жовтня 2011 року відповідач перебував у розшуку; за даними Кремінського районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Луганській області, відповідач на території міста Кремінна Луганської області не значиться; у договорі позики місце його виконання не значиться. Тобто, позивач не мав відомостей з приводу реєстрації місця проживання або перебування відповідача, не відомими було й місце його роботи чи знаходження його майна, а тому позивач не мав можливості предявити позов у строки встановлені законом. І тільки після звернення позивача до адвоката, який зміг дізнатись про зареєстроване місце проживання відповідача, у позивача зявилась можливість подати позов. Позиція відповідача полягала у тому, що взяті в борг у позивачки грошові кошти у розмірі 7000 доларів США, він їй вже давно повернув у повному обсязі, що підтверджується показаннями свідків та написами на розписці. Представник відповідача просив суд врахувати, що написи на розписці щодо повернення відповідачем грошових коштів позивачу були зроблені не на кожну суму повернення, а грошові кошти, які вказані як такі, що були повернуті у 2015 році, насправді були повернуті раніше, що підтверджується показаннями свідків. При цьому представник відповідача, на підставі частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України, у судовому засіданні від 22 травня 2015 року, зробив перед судом усну заяву, якою просив застосувати позовну давність і на цій підставі відмовити у задоволенні позову, і ця заява була занесена до журналу судового засідання та прийнята судом до розгляду (а.с.38-41). У судовому засіданні 22 травня 2015 року, свідок [PERSON] ([INFO], син відповідача) засвідчив, що у 2009 році, він на прохання та за кошти батька: [PERSON], передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 500 доларів США, але напис на розписці про це він вчинив не у 2009 році, а у 2015 році на прохання [PERSON]. При цьому, йому належить тільки напис: «Деньги в суме 500 доларов отдал» та підпис про це. У судовому засіданні 22 травня 2015 року, свідок [PERSON] ([INFO], рідна сестра відповідача) засвідчила, що вона на прохання та за кошти рідного брата: [PERSON], у 2008 році привозила додому [PERSON] та передавала їй особисто в руки грошові кошти у гривні по 2000 кожного місяця. А у 2009 році передавала [PERSON] грошові кошти у доларах США (у жовтні 1000 та листопаді по 1000 доларів США та 400 доларів США у 2009 році, але в якому місяці вона не памятає). А от напис про передачу у 2015 році 400 доларів [PERSON], вона здійснила не у звязку із реальною передачею в цей час грошових коштів, а на її прохання. На основі всебічного, повного, об'єктивного і безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, при цьому вирішивши юридичну долю показань свідків, суд встановив наступні обставини: Четвертого березня 2008 року, [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти у розмірі 7000 доларів США (а.с.5,69-70,4). Згідно тексту розписки, своїм підписом [PERSON] підтвердив отримання цих коштів, та по суті, взяв на себе зобов'язання повернути їх [PERSON] через два місяці, тобто не пізніше 04 травня 2008 року (а.с.4). Загальний розмір повернутих, саме у доларах США [PERSON] грошових коштів [PERSON], через свого сина: [PERSON] та рідну сестру: [PERSON], склав 2900 доларів США. З яких, 500 доларів віддав син [PERSON], а 2400 доларів сестра. Названі обставини були визнані сторонами по справі та перевірені судом на підставі тих письмових доказів, які є в матеріалах справи на момент її розгляду. При цьому суд констатує, що у судовому засіданні позивач надавав суду для ознайомлення оригінал розписки та її копію з оригіналами написів щодо передачі грошових коштів у 2015 році. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини, в яких позивач виступив позикодавцем, а відповідач позичальником, та в межах яких між ними виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні, на повернення йому відповідачем, як боржником у цьому ж зобовязанні, отриманих ним грошових коштів. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень статті 92 Конституції України, права і основні обовязки людини і громадянина, а також засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Так, згідно з положеннями частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 Цивільного Кодексу України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Так, виходячи з положень частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором про надання позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. При цьому договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З огляду на встановлені судом обставини, що визнані обома сторонами, 04 березня 2008 року, [PERSON] та [PERSON] уклали у письмовій формі договір позики, за яким [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 7000 доларів США, а він взяв на себе зобов'язання їх повернути не пізніше 04 травня 2008 року. На підтвердження факту укладення договору саме з такими умовами та належного виконання позикодавцем [PERSON] свого обовязку з передачі позики у розмірі 7000 доларів США позичальнику [PERSON], останній оформив розписку (а.с.4). Виходячи з положень частин перших статей 526, 529 та 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Поряд із загальними положеннями зобовязального права щодо порядку виконання обовязку боржника, частина перша статті 1049 Цивільного кодексу України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що по суті, сторони договору позики встановили, обовязок [PERSON] повернути [PERSON] суму позики не пізніше 04 травня 2008 року. Отже, позивач та відповідач, встановили строк виконання зобов'язання з повернення позики. Встановлений судом зміст означеного зобов'язання та умови його виконання, на думку суду, повністю узгоджуються з положеннями статті 1046, частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України. І хоча сторони договору позики не встановили чіткий порядок і місце виконання обовязку позичальника щодо повернення позики, вони, згідно положень пункту 4 частини 1 статті 532 та частин перших статей 526,529 і 530 Цивільного кодексу України, визначаються загальними правилами зобовязального права. Безпосереднє ж виконання обовязку відповідача по поверненню позивачу суми позики у розмірі 7000 доларів США, виходячи з його правової природи, суд розглядає як дію, що спрямована на припинення цивільного обовязку за договором позики, зокрема обовязку щодо повернення грошових коштів позичальнику, а тому правочином в розумінні частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, для якого, з огляду на приписи пункту 3 частини 1 статті 208 цього ж кодексу та пункту 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України, встановлено обовязкову письмову форму. Однак, суд враховує й положення частини 3 статті 206 названого кодексу, які прямо передбачають, що правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, (як у нашому випадку), за домовленістю сторін можуть вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону. Але оскільки сторонами не доведено того, що вони досягли домовленості про те, що відповідач може вчинити правочин щодо повернення позики без дотримання письмової форми, суд вважає, що для вчинення відповідачем дії із повернення позики позивачу, дотримання письмової форми, у даному спорі, було обовязковим. Як наслідок, і в силу положень частини 1 статті 218 Цивільного кодексу України, суд не може прийняти як належним чином доведені заперечення відповідача щодо факту повернення ним тільки 2900 доларів США (що підтверджується розпискою). Оскільки вчинення правочину у вигляді дії із повернення відповідачем чи будь-якими третіми особами від його імені більшої суми грошових коштів, доводилось представником відповідача виключно показаннями свідків, на яких, у даному випадку, рішення суду ґрунтуватись не може в силу закону. Також, суд не може прийняти як належні, заперечення відповідача щодо факту вчинення 20 січня 2015 року письмових правочинів між сином позичальника і позикодавцем, а також між рідною сестрою позичальника і позикодавцем, за якими син і сестра позичальника вчинили дії, спрямовані на припинення цивільного обовязку позичальника щодо повернення ним позики у вигляді повернення позичальнику 500 доларів (дія сина) та 400 доларів США (дія сестри) відповідно. Тут, суд виходить із встановленої статтею 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності вчиненого правочину, та того факту, що відповідачем не доведено що вчинені сином і сестрою позичальника із позикодавцем правочини в інтересах останнього є нікчемними або існує рішення суду про визнання їх недійсними. Через що, суд вважає що відповідач не зміг довести належними, достовірними та допустимими доказами факт повернення позикодавцю грошових коштів у більшому розмірі ніж 2900 доларів США, а також не зміг спростувати той факт, що вказані грошові кошти були повернені в інший час, ніж це вказано у розписці. Тому, зважаючи на встановлені судом обставини, та враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобов'язання на підставі договору позики по її поверненню, а тому вважає доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні, на повернення йому відповідачем, як боржником у такому зобовязанні, неповернутої суми позики. Проте, вирішуючи питання щодо можливості судового захисту порушеного права позивача, суд враховує наступне. Для судового захисту будь-якого цивільного права, цивільним законодавством України встановлено строк позовну давність (частини перша статті 256 Цивільного кодексу України). З огляду на зміст вимоги позивача, яка полягає у стягненні боргу, який виник у звязку із невиконанням грошового зобовязання у передбачений договором строк, на таку вимогу поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 і 258 названого кодексу), перебіг якої починається зі спливом строку виконання грошового зобовязання (частина пята статті 261 Цивільного кодексу України). Тобто у нашому випадку, перебіг строку позовної давності для звернення позивача до суду, починається з 05 травня 2008 року, а закінчується 05 травня 2011 року. Але суд враховує, що за наявності хоча б однієї з підстав, встановлених статтею 264 вказаного кодексу, перебіг позовної давності переривається, і після такого переривання перебіг строку починається заново. Так, частина 1 статті 264 Цивільного кодексу України передбачає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Суд констатує, що незважаючи на те, що у жовтні та листопаді 2009 року, дії з передачі позикодавцю частини боргу позичальника, були вчинені останнім при допомозі його сестри, але за його кошт і на його прохання, суд розглядає такі дії позичальника, як визнання ним свого боргу перед позикодавцем. А тому, строк позовної давності у 2009 році переривався двічі, спочатку 26 жовтня 2009 року, а потім 12 листопада 2009 року, і кожного разу після такого переривання перебіг строку позовної давності у три роки починався заново. Як наслідок, в силу положень частини 1 статті 254 Цивільного кодексу України, цей строк сплинув 12 листопада 2012 року. Передача ж позичальником частини свого боргу позикодавцю 20 листопада 2015 року, і знову за допомогою своєї сестри та сина, не розглядається судом як дії, що перервали перебіг позовної давності, оскільки перервати можна тільки такий строк, який ще не минув. А у нашому випадку, строк позовної давності вже сплинув 12 листопада 2012 року. Відповідно до положень частин третьої та четвертої статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що представник відповідача, до винесення рішення, зробив усну заяву про застосування позовної давності, і її сплив дійсно має місце, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Однак судом також встановлено, що представник позивача подав суду заяву, якою вказав причини пропуску позивачем позовної давності і просив визнати такі причини поважними. А частина 5 статті 267 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Однак уважно вивчивши всі зазначені представником позивача причини пропущення його довірителем строку позовної давності, суд вважає, що вони не є такими, що виправдовують пропуск його довірителем вказаного строку. Оскільки всі вони стосуються тих обставин, які зясував представник позивача після укладення 26 січня 2015 року договору з позивачем на надання правової допомоги, тобто вже після спливу позовної давності. При цьому суд констатує, що позивач не довів, а суд не знайшов хоча б однієї причини, яка б дійсно виправдовувала неможливість позивача у період з 12 листопада 2009 року по 12 листопада 2012 року звернутись до суду з позовом до відповідача для захисту свого порушеного права на повернення позики, згідно договору від 04 березня 2008 року. А через відсутність в матеріалах справи належних доказів, які б встановлювали зворотнє, суду видається очевидним, що жодних перешкод і зокрема наявність поважних причин, які б унеможливлювали звернення позивача до суду з позовом для захисту свого порушеного права, з огляду на діючу у вказаний період редакцію частини 9 статті 110 Цивільного процесуального кодексу України не було. Тому, суд вважає, що позивач допустив сплив позовної давності без поважних причин. Як наслідок, порушене право позивача судовому захисту не підлягає, і тому у задоволенні позову слід відмовити. При цьому, в силу положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. Таким чином,

Outcome: dismissed