Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи - Комунальне підприємство «Житлосервіс «Світанок», Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою також зареєстровані її донька, син та онук. Відповідачі з 2014 року у даній кімнаті не мешкають, оскільки виїхали проживати до Російської Федерації. Позивач змушена нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, у зв'язку з чим вона звернулася з даним позовом до суду. Учасники справи, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали до суду заяви, в яких зазначили, що позовні вимоги визнають та просять розглянути справу без їх участі. Представник третьої особи КП «Житлосервіс «Світанок» надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог в частині визнання неповнолітнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням заперечувала з огляду на висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради №4248 від 08.08.2018 року. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 71 ЖК України, громадянин може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, якщо більше 6 місяців не проживає без поважних причин в спірній квартирі. У відповідності до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що згідно копії паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого 19.12.2001 року Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до копії довідки про склад сім'ї №24156 від 23.04.2018 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] - донька, [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - онук. Згідно копії листа Управління житлово-комунального господарства Сєвєродонецької міської ради № 21 від 07.05.2018 року житлове приміщення у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] станом на 03.05.2018 року не приватизовано. Відповідно до акту про встановлення факту проживання /не проживання/ №646, затвердженого 03.05.2018 року директором Комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька» [PERSON], встановлено, що у кімнаті, розташованій за адресою: [ADDRESS], фактично мешкають [PERSON] та [PERSON]. Крім зазначених осіб з 2014 року за вказаною адресою ніхто не мешкає з 2014 року по теперішній час. Аналізуючи викладене вбачається, що у кімнаті, розташованій за адресою: [ADDRESS], відповідачі не мешкають з 2014 року. Наміру проживати у вказаній квартирі відповідачі не мають, перешкод у користуванні квартирою позивач не чинить. Разом з тим, ч. 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній [PERSON] у спірній квартирі не мешкає. Залишення неповнолітнього зареєстрованим в спірній квартирі суперечило б ст. 9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Відповідно до ст. 1 та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Проте, згідно висновку Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради №4248 від 08.08.2018 року з метою захисту житлових прав неповнолітньої дитини, Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради вважає недоцільним позбавлення права користування житлом, розташованим за адресою: [ADDRESS], неповнолітнього [PERSON], [INFO]. У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд звертає увагу на те, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради взагалі не обґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив під час складання висновку. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку. Крім того, суд зазначає, що ні Конституція України, ні Конвенція про права дитини, ні Цивільний кодекс України (зокрема, статті 405, 406 вказаного Кодексу), ні Сімейний кодекс України, ні Житловий кодекс УРСР, ні Закон України «Про охорону дитинства», ні Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сім'ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном (сервітутом) і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 405 або 406 ЦК незалежно від віку особи. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач [PERSON] разом з сином беруть участь в оплаті витрат на комунальні послуги, з вимогами про вселення до спірної квартири не зверталися та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а навпаки відповідачем на адресу суду було надіслано згоду на зняття з реєстраційного обліку - [PERSON], а тому судом вбачається визнання відповідачами позовних вимог у повному обсязі. У відповідності до ч 1 ст. 82 ЦПК України обставини, що визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, враховуючи визнання відповідачами позову, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved