Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до Зарічного районного суду м.Суми в порядку окремого провадження та просить встановити факт, що громадянка України [PERSON] , [INFO] , розірвала шлюб 12.12.2017 року з громадянином України [PERSON] , [INFO] , та після розірвання шлюбу залишила прізвище [PERSON] . Оскільки шлюб був розірваний на підставі рішення Ялтинського с/р Республіки Крим, яка є тимчасово окупованою територією, свідоцтво про розірвання шлюбу є недійсним на території України, отже, для проведення державної реєстрації розірвання шлюбу у відповідних органах РАЦС України, їй необхідно встановити факт розірвання шлюбу в судовому порядку. Заявник в письмовій заяві підтримала заявлені вимоги, просить справу розглядати у її відсутність. Представник заінтересованої особи - Зарічного районного у місті Суми відділу державної реєстрації актів цивільного стану в письмовій заяві просять справу розглядати у відсутність представника відділу, проти заяви заперечує, просить в задоволенні заяви відмовити за необґрунтованістю (а.с.26-28). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] є громадянкою України (а.с.8-9), яка з 26.04.2014 перебувала у шлюбі з [PERSON] , громадянином України (а.с.10-12). Проживала з чоловіком в м. Ялта. Оскільки на момент реєстрації шлюбу 26.04.2014 року Автономна Республіка Крим була визнана тимчасово окупованою територією, шлюб був зареєстрований у м. Ялта, АР Крим актовий запис № 261 (а.с.9). 19 квітня 2019 року Сумським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області актовий запис про реєстрацію шлюбу поновлено повторно, видано свідоцтво, в свідоцтві зазначено актовий запис № 01, зареєстровано шлюб 19 квітня 2019 року (а.с.12). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого на підставі рішення суду про розірвання шлюбу Мирового судді с/у № 95 Ялтинського с/р Республика Крим, справа № 2-95-367/2017 від 23 жовтня 2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 12.12.2017 року, про що складено актовий запис № 511 (а.с.13) . У даний час у заявниці виникла необхідність оформлення в органах ДРАЦС свідоцтва про розірвання шлюбу, а тому встановлення факту розірвання шлюбу на тимчасово окупованій території України має юридичне значення для заявника, оскільки дозволить їй використати право на реєстрацію розірвання шлюбу та отримання свідоцтво про його розірвання на території України, де органи влади здійснюють свої повноваження. Іншого порядку встановлення факту розірвання шлюбу особою на тимчасово окупованій території, окрім судового, законом не встановлено. Вирішуючи вимогу заявниці про встановлення факту розірвання шлюбу на тимчасово окупованій території України суд виходить із наступного. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Згідно п.1 ч.1 ст.3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Статтею 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.18 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року №52/5, ст.317 ЦПК України, у зв`язку з неможливістю виконувати повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та на тимчасово окупованих територіях, та території проведення АТО, проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення, анулювання здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про розірвання шлюбу, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів розірвання шлюбу на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Відповідно до роз`яснень п.18 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму ВСУ №15 від 25.05.98) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] обґрунтована і підлягає задоволенню. Необхідно встановити факт, що громадянка України [PERSON] , [INFO] , розірвала шлюб 12.12.2017 року з громадянином України [PERSON] , [INFO] та після розірвання шлюбу залишила прізвище [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved