Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2) про визнання договору дарування від 15.05.2018 року недійсним, встановлення факту спільного проживання позивача та відповідача 1, визнання квартири за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 1994 року по травень 2018 року позивач та відповідач 1 перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та витрати. Від першого шлюбу [PERSON] має доньку - [PERSON] (відповідач 2). У 2000 році [PERSON] та [PERSON] переїхали в квартиру батьків останнього, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У період спільного проживання [PERSON] набув зазначену квартиру у власність шляхом її приватизації. В 2007 році відповідач 1 взяв кредит під заставу зазначеної вище квартири, який позивач та [PERSON] сплатили за спільні кошти. У 2013-2014 роках після сплати кредиту позивач та відповідач 1 почали робити ремонт у спільній квартирі, який триває на даний час. З травня 2018 року стосунки між [PERSON] та [PERSON] погіршились, відповідач 1 перестав з`являтись у квартирі, останній 3-4 роки не приймає участі в утриманні спірної квартири, не виділяє кошти на ремонт та сплату комунальних послуг. З огляду на те, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивач просить суд встановити факт її спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю у період з 1994 року по травень 2018 року. Крім того, в обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 23.05.2019 року їй стало відомо про те, що 15.05.2018 року між відповідачами 1, 2 укладено договір дарування спірної квартири. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ніколи не проживала, в тому числі в період з 18.05.2018 року по 23.05.2019 року. Позивач продовжувала мешкати за вказаною вище адресою, робити ремонт та сплачувати комунальні послуги. На думку позивача, відповідач 1 не мав права одноосібно розпоряджатись вказаним домоволодінням, оскільки житло набуте останнім за час спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] , а тому є їх спільною сумісною власністю. З огляду на викладене, позивач просить суд визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної квартири та визнати договір дарування від 15.05.2018 року нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Ухвалою від 24.06.2019 р. судом у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі № 333/3529/19 відмовлено. Ухвалою від 04.07.2019 р. судом відкрито провадження у справі № 333/3529/19 та прийнято до розгляду наведений вище позов [PERSON] в порядку загального позовного провадження. 31.07.2019 року на адресу суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, який судом прийнято до розгляду (а.с. 75-77). Також, 31.07.2019 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна [PERSON] до [PERSON] про виділення 1/2 частки з майна шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації в сумі 200 000 грн. та припинення права власності позивача на майно (а.с. 83-87). Заявлені зустрічні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що під час спільного проживання з [PERSON] для торгівельного бізнесу, який вони розпочали за кредитні кошти, а також для потреб сім`ї, було придбано транспортний засіб «Ford Transit», державний реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрували на ім`я [PERSON] . Після припинення шлюбних та сімейних відносин зазначений автомобіль та документи на нього перебувають у володінні та користуванні [PERSON] . Його вартість приблизно складає 400 000 грн. [PERSON] зазначає, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін. Проте, зазначений транспортний засіб є неподільною річчю і спільне користування ним неможливе сторонніми між собою особами. З цих підстав, [PERSON] просить суд виділити належну йому 1/2 частину транспортного засобу «Ford Transit», державний реєстраційний номер [NUMBER] , шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаного автомобіля в сумі 200 000 грн., припинити право власності [PERSON] на автомобіль «Ford Transit», державний реєстраційний номер [NUMBER] , після отримання ним грошової компенсації у розмірі 200 000 грн. Ухвалою від 12.08.2019 року судом прийнято наведений вище зустрічний позов [PERSON] до спільного розгляду з первісною позовною заявою [PERSON] (а.с. 91). 13.08.2019 року на адресу суду від [PERSON] надійшла відповідь на відзив відповідача 2, який судом прийнято до розгляду (а.с. 96-97). Також, 09.09.2019 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, який судом прийнято до розгляду (103-104). Ухвалою від 21.10.2019 р. судом задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом про витребування доказів, зобов`язано ТОВ «ЗМБТІ» надати на адресу суду належним чином завірені копії документів: матеріали інвентарної справи № 2678 щодо квартири [ADDRESS] . Ухвалою від 21.10.2019 р. клопотання відповідача 1 за первісним позовом про витребування доказів задоволено частково, зобов`язано уповноважену особу регіонального сервісного центру МВС України в Запорізькій області надати на адресу суду інформацію про зареєстровані в період з 2003 року по травень 2008 року на ім`я [PERSON] транспортні засоби із зазначенням їх ідентифікуючих ознак. У задоволенні іншої частини клопотання відмовлено. Ухвалою від 27.11.2019 р. судом задоволено клопотання представника відповідача за зустрічним позовом. Повторно зобов`язано ТОВ «ЗМБТІ» надати на адресу суду належним чином завірені копії документів: матеріали інвентарної справи № 2678 щодо квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги, просили суд їх задовольнити. У зв`язку з чим, заперечували проти задоволення зустрічної позовної заяви, вважали її необґрунтованою та безпідставною. Представник відповідача 1 за первісним позовом [PERSON] частково визнав позовні вимоги, зазначив, що дійсно [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, проте просив суд визнати факт спільного проживання з в період з 01.01.2004 року по травень 2018 року. При цьому, заперечував проти задоволення інших позовних вимог [PERSON] , викладених в первісній позовній заяві. Крім того зазначив, що підтримує зустрічну позовну заяву, а тому просив суд її задовольнити. Відповідач 2 за первісним позовом [PERSON] заперечувала проти задоволення первісної позовної заяви та підтримала зустрічний позов з підстав, викладених у ньому. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна до зали судового заідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] в період з кінця 1990-х років по травень 2018 року, ведення ними спільного господарства, спільного бюджету та здійснення сумісних витрат. Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом [PERSON] , її представника - захисника Тивоненка Д.Р., представника відповідача 1 за первісним позовом - захисника Железняка В.К., відповідача 2 за первісним позовом, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Частиною 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України (надалі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 36 вказаного вище Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Позивачем за первісним позовом ( [PERSON] ) заявлено вимогу про встановлення факту спільного проживання останньої з [PERSON] (відповідачем 1 за первісним позовом) однією сім`єю у період з 1994 року по травень 2018 р. (включно). Статтею 74 СК України унормовано, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Таким чином, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю підтверджується наявними в матеріалах цієї справи доказами, а саме: долученими позивачем фотокартками (а.с. 23-24), квитанцією АТ «ОТП Банк» від 16.07.2010 р. № 5 про сплату [PERSON] в якості поповнення поточного рахунку [PERSON] для погашення кредиту (а.с. 31), довіреністю від 21.09.2009 р., виданою [PERSON] на розпорядження його поточним рахунком [PERSON] (а.с. 35), показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, факт спільного проживання [PERSON] разом з [PERSON] не заперечувався самим відповідачем 1 за первісним позовом у наданій суду зустрічній позовній заяві. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні представник відповідача 1 за первісним позовом також не заперечив проти факту спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] та ведення останніми спільного господарства в наведений вище період. Разом з тим, зазначив про можливість встановлення судом такого факту спільного проживання однією сім`єю лише з 01.01.2004 року, тобто з дати набрання чинності Сімейним кодексом України, оскільки чинним на час виникнення спірних правовідносин Кодекс про шлюб та сім`ю України не передбачав можливості набуття у спільну власність майна жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою. Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Статтею 13 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, визначалось, що права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану (ч. 2). Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану (ч. 3). Відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Таким чином, з огляду на викладені вище норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв до 01.01.2004 р., вказаний вище Кодекс не передбачав інституту цивільного шлюбу, а тому факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01.01.2004 р., тобто після набрання чинності СК України. За таких обставин, враховуючи, що у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу та добровільності їх визнання сторонами, а факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу можливо встановити судом лише з 01.01.2004 р., тобто після набрання чинності СК України, суд дійшов висновку про задоволення заявлених первісних вимог в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] в період з 01.01.2004 року по травень 2018 року. У задоволенні вимог в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю позивача та відповідача 1 за первісним позовом в період з 1994 року до 01.01.2004 року судом відмовляється у зв`язку з безпідставністю. Розглянувши заявлені вимоги [PERSON] в частині визнання квартири за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину зазначеної квартири, судом встановлено наступне. Згідно з актом прийомки індивідуального будинку (а.с. 13), затвердженого розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації «Про оформлення права власності на житлову прибудову та сіні, що знаходиться в [ADDRESS] » від 29.12.2005 року №2778р (а.с. 12), прийнято в експлуатацію житлову прибудову літ. А1, житловою площею 12,2 кв.м. по [ADDRESS] та визначено оформити право власності місцевій раді на житлову прибудову літ А1, житловою площею 12,2 кв.м., сіни літ. А3 площею в цілому 1,9 кв.м. та сіни літера А2 площею в цілому 10,2 кв.м., що знаходяться в [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08.02.2006 р. № [NUMBER] , квартира загальною площею 75,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 11). Факт реєстрації права приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , станом на 23.02.2006 р., підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.02.2006 року №9928356 (а.с. 11). Частиною 3 ст. 368 ЦК України (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 60 СК України (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2). Частиною 1 ст. 61 СК України (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до ст. 62 СК України (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин), якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин). Статтею 74 СК України (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин) унормовано, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Факт проживання [PERSON] разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 року по травень 2018 року встановлено вище матеріалами справи. Отже, оскільки матеріалами справи доведено, що [PERSON] набув право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] під час спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд дійшов висновку, що набуте відповідачем 1 за первісним позовом зазначене нерухоме майно за час спільного проживання належить позивачу та відповідачу 1 за первісним позовом на праві спільної сумісної власності у відповідності до норм ст. 74 СК України (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин). У зв`язку з чим, вимоги [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] , загальною площею - 75,5 кв. м., житловою площею - 36,5 кв.м., об`єктом права спільної сумісної власності, набутого [PERSON] та [PERSON] за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу підлягають задоволенню судом. При цьому, судом відхиляється, як необґрунтовані, посилання відповідача 2 за первісним позовом відносно того, що вказана вище спірна квартира була набута у власність [PERSON] внаслідок Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому, як наслідок, є особистою приватною власністю останнього. Так, за змістом ст. 57 СК України (в редакції від 14.01.2006 року, тобто в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин між сторонами), особистою приватною власністю дружини, чоловіка визначалось:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ч. 1). Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя (ч.2). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню (ч.3). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди (ч. 4). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням (ч. 5). Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч.6). Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 7). Таким чином, норми ст. 57 СК України в редакції, що була чинними на час виникнення у [PERSON] права власності на спірну квартиру та визначали майно, що є особистою приватною власністю подружжя не відносили майно, що набуто у власність одним з подружжя внаслідок Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до особистої приватної власності дружини, чоловіка. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин), у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом враховано, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). З огляду на викладене, при розгляді цієї справи по суті спору судом не встановлено в спірних правовідносинах між сторонами у справі наявності окремих випадків або ж інших обставин, що мають істотне значення для справи, за якими суд мав би відступити від засади рівності часток подружжя при поділі спірної квартири. У зв`язку з чим, суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом про визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, набутого [PERSON] та [PERSON] за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є обґрунтованими та доведеними, а тому задовольняються судом в цій частині. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України). Як встановлено судом, 15.05.2018 р. між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровувана) укладено договір дарування, за умовами якого (п. 1 договору) Дарувальник передав безоплатно у власність Обдаровуваної, а Обдаровувана прийняла у власність, як подарунок від Дарувальника, квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 75,5 кв.м., житловою площею 36,5 кв.м. Вбачається, що вказаний вище договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. та зареєстровано в реєстрі за № 873. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.05.2019 р. № 168435021, станом на час формування довідки, право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 15.05.2018 р. № 873. Статтею 3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, ін. актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1). Позивачем за первісним позовом заявлено вимогу про визнання недійсним договору дарування від 15.05.2018 р. № 873, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , з підстав його укладення без згоди іншого співвласника майна - [PERSON] . Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1). Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. (ч. 2). Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном (ч.3). Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч. 4). Відповідно до ст. 65 СК України (в редакції, що була чинною на час укладення оскаржуваного у цій справі договору дарування) дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч.1). При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч. 3). Згідно з ч. 1 ст. 67 СК України (в редакції, що була чинною на час укладення оскаржуваного у цій справі договору дарування), дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір дарування щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. За змістом ст. 68 СК України (в редакції, що була чинною на час укладення оскаржуваного у цій справі договору дарування), розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1). Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ч. 2). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, договір дарування від 15.05.2018 р. № 873, укладений між [PERSON] та [PERSON] за відсутності нотаріально посвідченої згоди іншого співвласника цього майна - [PERSON] . Доказів протилежного матеріали цієї справи не містять та відповідачами 1, 2 не надано. За таких обставин, суд дійшов висновку, що договір дарування від 15.05.2018 р. № 873, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. не відповідає вимогам ст. 369 ЦК України та ст. 65 СК України. На підставі викладеного, оскільки судом встановлено, що договір дарування від 15.05.2018 р. № 873 укладено з порушенням норм наведеного вище законодавства України, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 15.05.2018 р. № 873, укладеного між [PERSON] та [PERSON] є доведеними, обґрунтованими, підтвердженими доданими документами, а тому задовольняються судом в цій частині. Розглянувши зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виділення 1/2 частки із майна - автомобіля Ford Transit, д.р.н. [NUMBER] , зареєстрованого на ім`я [PERSON] , що перебуває у спільній сумісній власності шляхом стягнення з відповідача за зустрічним позовом грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаного автомобіля в сумі 200 000 грн. та припинення права власності [PERSON] на вказаний автомобіль після отримання ним грошової компенсації, суд виходить з наступного. Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (ч. 1). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2). У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч. 3). Таким чином, виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Зазначений вище правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 р. у справі № 6-2925цс15 та враховується судом при розгляді цієї справи. Як встановлено судом з листу регіонального сервісного центру МВС України в Запорізькій області від 30.10.2019 р. № 31/8-5241, 16.01.2015 р. на підставі довідки-рахунку ТОВ «Автохауз-2011» серії ВІА № 898889 від 16.01.2015 р. за [PERSON] зареєстровано автомобіль Ford Transit, д.р.н. [NUMBER] , та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 16.01.2015 р. Також, з наведеного вище листу вбачається, що 29.05.2019 р. вказаний транспортний засіб було перереєстровано на іншу особу на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 29.05.2019 р. № 2341/2019/1489259 укладеного в ТСЦ МВС № 2341. Таким чином, судом встановлено, що станом на час розгляду цієї справи в суді, спірний транспортний засіб Ford Transit, д.р.н. [NUMBER] , вже не зареєстрований за [PERSON] та належить іншій особі, яка не є стороною у цій справі. Будь-яких клопотань про залучення до участі у справі в якості співвідповідача особи, якій станом на час розгляду цієї справи в суді, належить та зареєстрований транспортний засіб Ford Transit, д.р.н. [NUMBER] від позивача за зустрічним позовом до суду не надходило. Також, відсутні будь-які докази на підтвердження визнання в установленому законом порядку наведеного вище договору купівлі-продажу транспортного засобу від 29.05.2019 р. № 2341/2019/1489259 недійсним. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, враховуючи відсутність в матеріалах цієї справи наведених вище доказів, в тому числі доказів на підтвердження дійсної вартості транспортного засобу Ford Transit, д.р.н. [NUMBER] , суд дійшов висновку, що зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про виділення 1/2 частки із майна - автомобіля Ford Transit, д.р.н. [NUMBER] , зареєстрованого на ім`я [PERSON] , що перебуває у спільній сумісній власності шляхом стягнення з відповідача за зустрічним позовом грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаного автомобіля в сумі 200 000 грн. та припинення права власності [PERSON] на вказаний автомобіль після отримання ним грошової компенсації не підлягає задоволенню. У зв`язку з чим, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] судом відмовляється. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Позивачем за первісним позовом заявлено до стягнення 8000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат [PERSON] додано до матеріалів справи свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 29.03.2018 р. серії ЗП № 001616, ордер на надання правової допомоги від 22.04.2019 р. серії ЗП № 106920, договір про надання професійної правничої допомоги від 22.04.2019 р. № 22/04, перелік та вартість послуг за договором від 22.04.2019 р., акт надання послуг від 17.05.2019 р. на суму в розмірі 8000 грн. та квитанцію до прибуткового касового ордера від 20.05.2019 р. № 20/05 на суму 8000 грн. Оскільки доданими до матеріалів справи доказами в повному обсязі підтверджується сума витрат, понесених позивачем за первісним позовом під час розгляду цієї справи, суд дійшов висновку про покладення заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судового збору на відповідачів 1, 2 порівну. Також, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядомзустрічного позову у зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову покладаються судом на позивача за зустрічним позовом ( [PERSON] ).

Outcome: partial