Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], Запорізької міської ради, треті особи: [PERSON] про визнання договору дійсним, визнання права власності на майно та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В позові зазначила, що [INFO] року помер [PERSON], про що видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області 20.12.2010 року, актовий запис 7897. За час свого життя та на момент смерті [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією домової книги. Позивач [PERSON] є дружиною спадкодавця [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER]. За час шлюбу 25.07.1994 року чоловік позивача [PERSON] уклав договір купівлі-продажу нерухомості №959 з продавцем [PERSON]. Предметом цього договору є житловий будинок [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м та складався з: житлового будинку А з мансардою - саманний, обкладений цеглою, житловою площею 66,9 кв.м., житлова прибудова А1 - цеглова, площею 7,6 кв.м., житлова прибудова А3 - пінобетонна, обкладена цеглою, площею 9.0 кв.м., огорожа №1, 2, водопровід №3, сарай Д, б, літня кухня - Б, туалет - Г. Вказаний договір був укладений за результатами біржових торгів та 25.07.1994 року зареєстрований в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю Універсальною біржею «Хортиця» та 26.07.1994 року зареєстрований у ЗМБТІ в реєстровій книзі №154 запис №24621. Сторони за договором досягли угоди з усіх істотних умов та фактично виконали договір повністю, оформлення договору відбулося на товарній біржі, що відповідало вимогам діючого на той час законодавства, однак сторони договору не вчинили нотаріального посвідчення такого договору. Оскільки вказане нерухоме майно, було придбане чоловіком позивача за період їх шлюбу, відповідно до діючих на той час ст. 22, 28 КпШС та ст.112 ЦК України (ред.. 1963р.) вказане домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя, на яке кожен з подружжя мав рівні права та рівні долі у спільній сумісній власності. Таким чином, до спадкової маси входить 1/2 частина цього будинку, інша 1/2 частина будинку належить позивачу, [PERSON] на праві спільної сумісної власності. За час свого життя [PERSON] заповіту не залишив. Позивач, [PERSON] є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину шляхом фактичного проживання разом зі спадкодавцем та шляхом 17.06.2011 року подання заяви про прийняття спадщини до 2-ї Запорізької державної нотаріальної контори де була відкрита спадкова справа №51307559 у спадковому реєстрі, номер у нотаріуса №272, про що наданий витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №27261381 від 17.06.2011 року. Донька, померлого [PERSON] та позивачки, [PERSON], подала, у встановлений законодавством шестимісячний строк, до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини. Також на сьогодні не має будь яких заперечень щодо спадкування позивачкою всього спадкового майна. 22.11.2017 року [PERSON] державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] року [PERSON] у зв'язку із тим, що наданий правовстановлюючий документ на житловий будинок не відповідає законодавству. Позивачка просить суд визнати Договір купівлі продажу будинку №959 від 25 липня 1994 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на Універсальній біржі «Хортиця» в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю року та 26.07.1994 року зареєстрований у ЗМБТІ в реєстровій книзі №154 запис №24621 - дійсним. Визнати за [PERSON], ІПН [NUMBER], право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO] року. Визнати за [PERSON], ІПН [NUMBER], право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] у порядку визначення долі у спільної сумісної власності подружжя. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, відзив суду також не надала. Представник Запорізької міської ради просила суд вирішити даний позов на розсуд суду. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази у сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. (а.с. 10) Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до положень ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою голови квартального комітету №79. Спільно з ним проживали та були зареєстровані дружина [PERSON] та донька [PERSON] (а.с. 76 - звор.) Позивач [PERSON] є дружиною спадкодавця [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER], виданим 27.07.1991 р. Першотравневим міськвідділом ЗАГС Луганської області, актовий запис №204. (а.с. 7) 25.07.1994 року було укладено договір купівлі-продажу будинку №959 відповідно до якого, [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м та який складається з: житлового будинку А з мансардою - саманний, обкладений цеглою, житловою площею 66,9 кв.м., житлова прибудова А1 - цеглова, площею 7,6 кв.м., житлова прибудова А3 - пінобетонна, обкладена цеглою, площею 9.0 кв.м., огорожа №1, 2, водопровід №3, сарай Д, б, літня кухня - Б, туалет - Г. Вказаний договір був укладений за результатами біржових торгів на Універсальній біржі «Хортиця» 25.07.1994 року, зареєстрований в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю Універсальною біржею «Хортиця» та 26.07.1994 року у ЗМБТІ було зареєстровано право власності [PERSON] на даний будинок в реєстровій книзі №154 запис №24621. (а.с. 8) Договір не був посвідчений нотаріально, оскільки відповідно до вимог ст. 15 Закону України від 10.12.1991 №1956-ХІІ «Про товарну біржу» в редакції чинній на момент укладення Договору було визначено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню; угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. При цьому зазначеною нормою Закону було визначено, що біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. При укладенні Договору сторонами було дотримано всі вимоги статті 15 Закону №1956 та, як зазначалося вище, Договір було виконано повністю і згідно вимог діючого на той час законодавства був визнаний шляхом відповідної на той час державної реєстрації в ЗМБТІ. Згідно п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 18.06.1994 р. № 18/5, що діяла на момент укладання договору, при нотаріальному посвідченні договору про відчуження жилого будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на майно у осіб, які його посвідчують. Право власності на жилий будинок, квартиру може бути підтверджено, зокрема, одним із таких документів, як договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. В інструкцію вносились зміни у 1996 році, 1997р., але цей пункт залишений без змін. Тобто до 2004 р. договір купівлі-продажу нерухомості, посвідчений на біржі, приймався нотаріусами як правовстановлюючий документ. На теперішній час укладений 25.07.1994 року договір №569 купівлі-продажу, посвідчений Універсальною біржею «Хортиця», не є легітимним, оскільки не відповідає діючому законодавству. Чинним законодавством України не передбачено такої форми угоди, як біржова. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Згідно до ст. 47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст.128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року, зі змінами №15 від 15.05.1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними, з підстав недодержання нотаріальної форми», визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі - продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст.47 ЦК, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Враховуючи, що 25.07.1994 року [PERSON] як продавець, передала, а [PERSON] прийняв будинок і сплатив продавцеві 2 011,80 рублів, та зареєстрував право власності в ЗМБТІ, що свідчить про виконання сторонами договору купівлі-продажу та є підставою вважати вказану угоду дійсною. [PERSON] добровільно знялася з реєстрації в даному будинку у зв'язку з виїздом на постійне проживання до США, що підтверджується домовою книгою. (а.с.43-45) Відповідно до ст.657 ЦК України (2003р.) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, [PERSON] під час шлюбу укладеного з [PERSON], набув 25.07.1997 року право власності на житловий будинок [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м та який складається з: житлового будинку А з мансардою - саманний, обкладений цеглою, житловою площею 66,9 кв.м., житлова прибудова А1 - цеглова, площею 7,6 кв.м., житлова прибудова А3 - пінобетонна, обкладена цеглою, площею 9.0 кв.м., огорожа №1, 2, водопровід №3, сарай Д, б, літня кухня - Б, туалет - Г., що підтверджується Договором купівлі-продажу будинку №959 від 25.07.1994 р., реєстраційним посвідченням ЗМБТІ від 26.07.1994 та технічним паспортом на вказаний будинок. Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (від 20.06.1969 р.) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Статтею 28 КпШС України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Оскільки вказане нерухоме майно, було придбане [PERSON] в період шлюбу з [PERSON], відповідно до діючих на той час ст. 22, 28 КпШС та ст.112 ЦК України (ред.. 1963р.) вказане домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя, на яке кожен з подружжя мав рівні права та рівні долі у спільній сумісній власності. Отже, після смерті [PERSON], відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частина житловий будинок [ADDRESS], інша 1/2 частина будинку належить позивачу, [PERSON]. Частиною 1 ст.1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після померлого [PERSON] спадкоємцями є його дружина [PERSON] та донька [PERSON]. Частиною 1 ст.1270 ЦК України встановлений строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 17.06.2011 року позивачка [PERSON] звернулася до 2-ї Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смертічоловіка [PERSON], та була відкрита спадкова справа №51307559 у спадковому реєстрі, номер у нотаріуса №272. (а.с. 68-83) 17.06.2011 року [PERSON], подала, у встановлений законодавством шестимісячний строк, до 2-ї Запорізької державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини за законом на користь [PERSON]. (а.с. 68-83) Отже, позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину шляхом фактичного проживання разом зі спадкодавцем та шляхом подання заяви про прийняття спадщини до 2-ї Запорізької державної нотаріальної контори. Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 передбачено, що «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна». 22.11.2017 року [PERSON] державним нотаріусом [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] року [PERSON] у зв'язку із тим, що наданий правовстановлюючий документ на житловий будинок не відповідає законодавству. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 р. у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON], та у зв'язку з відмовою нотаріуса, не може отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно до п.1 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Відповідно до п.5. ч.1 ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до п. 26, 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року №703, для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені Порядком. Документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, щозаявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки це не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Outcome: approved