Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 16 вересня 2014 року. Позивач вважає, що подальше продовження шлюбних відносин із відповідачем неможливе через втрату почуття любові та поваги одне до одного, відсутність взаєморозуміння, байдужості до проблем кожного. Спільно не проживають з лютого 2020 року, тому збереження шлюбу не можливе і суперечить її інтересам. Позивач в судове засідання не прибула, представником позивача подано до суду заяву, якою просить розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач в судове засідання також не прибув, в заяві поданій до суду просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає, та просить їх задовольнити, розірвавши шлюб між ним та позивачем. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 16 вересня 2014 року, актовий запис № 13. Причиною розірвання шлюбу є втрата почуттів любові та поваги одне до одного, відсутність взаєморозуміння, байдужості до проблем кожного. Спільно сторони не проживають більше року, а саме з лютого 2020 року. Примирення і спільне проживання неможливе і суперечить інтересам позивача. Майнового спору між сторонами на час розгляду справи не має. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Оскільки між сторонами відсутні наміри продовжити шлюбні відносини, на розірвання шлюбу вони згодні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із визнанням відповідачем позову суд повертає позивачу з державного бюджету 50% сплаченого судового збору. При цьому, оскільки позовні вимоги у справі задоволені, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, решта 50% сплаченого судового збору підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Outcome: approved