Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову позивач зазначає, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.11.2009 року, який було зареєстровано Голобською селищною радою Ковельського району Волинської області, актовий запис № 26. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що за час перебування сторін у шлюбі виникла різниця в поглядах на права та обов`язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин та, як наслідок, до фактичного припинення шлюбних стосунків. Крім цього, позивач вказує, що для неї, як жінки, відновлення відносин з відповідачем стало неможливим, оскільки у позивача з відповідачем відсутні спільні інтереси та наміру продовжувати шлюб чи зберегти сім`ю немає, а тому позивач вважає, що подальше сімейне життя неможливе, такий шлюб суперечить як інтересам позивача та інтересам дитини, так і моральним засадам суспільства. Також позивач вказує, що відповідач зловживає алкогольними напоями, вчиняє сімейне насильство та жодного матеріального забезпечення сім`ї не здійснює. Відповідач з травня 2015 року повністю припинив надання матеріальної допомоги на утримання спільної дитини, яка постійно потребує нормального харчування, придбання одягу, лікування, витрат на навчання, нормального духовного виховання. Усе це потребує значних коштів, натомість позивач самостійно не здатна в повній мірі цього забезпечити. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача. Відповідач, в свою чергу, належним чином не допомагає у вихованні та натуральному забезпеченні дитини, отримуючи стабільний дохід, оскільки працює в Дніпровській області на металургійному заводі. Обґрунтовуючи вказаними обставинами свої позовні вимоги, позивач просила суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 02.11.2009 року, Голобською селищною радою Ковельського району Волинської області, актовий запис № 26 та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з дня подання позовної заяви до суду до досягнення дитиною повноліття. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12.03.2020 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У строк встановлений судом, відповідач відзив на пред`явлений позов не подав. Таким чином, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК). Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи докази, вважає, що позов підлягає до повного задоволення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено з свідоцтва про шлюб, сторони перебувають у шлюбі з 02.11.2009 року, який зареєстровано Голобською селищною радою Ковельського району Волинської області, актовий запис № 26. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про її народження. Неповнолітня дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, що не спростовано відповідачем. Відповідно до п. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до п. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до вимог ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно ч. 3 ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. З огляду на викладені правові норми, обставини по справі та позицію позивача щодо неможливості збереження сімейних стосунків, суд вважає, що збереження сім`ї в даному випадку буде нічим іншим, як примушуванням сторін до збереження шлюбних відносин. Як встановлено у судовому засіданні, сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків, в сім`ї втрачена взаємоповага та розуміння, шлюб існує лише формально й зберегти сім`ю не можливо. Зважаючи на дійсні причини розірвання шлюбу, зазначені позивачем, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача та інтересам неповнолітньої дитини. Таким чином суд прийшов до висновку про те, що слід розірвати шлюб між сторонами. Крім цього, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. За домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні, а у разі недосягнення такої згоди кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду. Згідно вимог ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, за заявою платника або одержувача аліменти можуть бути визначені у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому, за змістом ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку . Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аналізуючи зазначені норми закону, суд вважає, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Як вказує позивач, відповідач працює та отримує стабільний дохід. Відповідач заперечень з цього приводу не подав. Таким чином вбачаються підстави для стягнення аліментів з відповідача в твердій грошовій сумі. Відповідач має вік 28 років, не подав доказів існування обставин, які істотно обмежують його працездатність, не подав докази існування обставин, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, що дозволяє зробити висновок про його спроможність сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини, з врахуванням суми прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленому ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у розмірі по 1500,00 грн. щомісячно. Визначений розмір аліментів в сумі 1500 грн. щомісячно, на переконання суду, буде об`єктивним та справедливим з врахуванням наведених вище обставин. За таких обставин з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви - з 10.03.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць слід звернути до негайного виконання відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. Крім цього, з відповідача слід стягнути судові витрати по справі у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved