Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача в її користь на підставі рішення Сихівського районного суду м.Львова від 13.11.2017 у справі №464/6554/17 на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн щомісячно, з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13.11.2017 у справі №464/6554/17 позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково, ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн щомісячно, починаючи з 27.09.2017 і до досягнення дитиною повноліття; в решті позову відмовлено. Вказує, що з моменту ухвалення вказаного рішення змінилися обставини, які були враховані судом при стягненні з відповідача аліментів в розмірі 1000 грн, а саме: змінився матеріальний стан платника аліментів [PERSON] , оскільки такий значний період часу проживає в Ізраїлі , де працює та одержує регулярний дохід більше 2000 доларів США; батьки відповідача не потребують від нього матеріальної допомоги та самостійно себе забезпечують; відбулась зміна прожиткового мінімумум на дітей відповідного віку. Вказує, що дитина фактично перебуває на її утриманні, оскільки купляє їй одяг, продукти харчування, ліки, оплачує гурки, центри розвитку, поїздки на відпочинок, придбання гігієнічних засобів, здійснює оплату комунальних послуг за квартиру, де мешкає дитина, відвідування басейну. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 09.11.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, так як згідно з вимогами ч.6 ст.19 ЦПК України поданий спір є малозначним, а тому у відповідності до ст.274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; поставлено перед відповідачем запитання, зазначені позивачем у позовній заяві у порядку ст 93 ЦПК України. Ухвалами Сихівського районного суду м.Львова від 19.12.2018 та від 04.02.2019 витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону України громадянином [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , за період з 01.01.2017 по 01.10.2018. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив у повному обсязі зазначив, що покликання позивача на те, що відповідач не бере участі у вихованні та утриманні спільної з позивачем дитини, що відповідач та його батьки постійно проживають за кордоном та отримують там доходи не відповідають дійсності. Так, батько відповідача перебував на території Республіки Польщі у зв`язку із проходженням стаціонарного лікування. Відповідач хоч і перебуває на території держави Ізраїль, але знаходиться там відповідно до тимчасової посвідки на проживання як особа, яка шукає притулок, дана посвідка надає лише право проживання, однак не надає право на працю. Вказав, що відповідач сплачує аліменти, розмір яких встановлено рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13.11.2017, заборгованості по аліментах не має. Позивач замовчує той факт, що відповідач та його батьки по мірі своїх можливостей надають додаткову матеріальну допомогу на утримання дитини (купляють іграшки, продукти харчування, побутову та іншу техніку), окрім цього відповідачем була надана значна сума коштів на лікування позивача. З`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17.04.2014, а відтак згідно з приписами Сімейного кодексу України зобов`язані утримувати неповнолітнього сина до досягнення ним повноліття. Шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 25.04.2017. Спільна дитина сторін проживає з матір`ю, що не оспорюється стороною відповідача та підтверджується довідкою ЛКП «Бондарівка» №2666 від 13.06.2018. Згідно з рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13.11.2017 ухвалено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн щомісячно, починаючи з 27.09.2017 і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] в дохід держави 640 грн судового збору. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 23.11.2017. Вирішуючи питання про збільшення розміру аліментів, які зобов`язаний сплачувати відповідач на користь позивача, суд виходить з наступних мотивів та положень закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Вказаний обов`язок щодо утримання дитини покладений на обох батьків та є однаковим для них. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. З приписів зазначених правових норм вбачається, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів(ч.3 ст.181 СК України). Згідно з ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з роз`яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-143цс13 на основі аналізу ст.ст. 181, 192 СК України зазначив, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З наведених законодавчих приписів та матеріалів судової практики вбачається, що у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів, зміною стану здоров`я, сімейного стану когось зі сторін, той з батьків, з ким проживає дитина, може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як на підставу вимоги про зміну розміру аліментів позивач покликається, зокрема, на суттєві зміни матеріального стану відповідача, зокрема вказує, що такий проживає в державі Ізраїль та отримує дохід більше 2000 доларів США та на підтвердження доходу відповідача надає витяги з мережі Інтернет про вакансії із зазначенням заробітної плати понад 2000 доларів США у місяць. Однак суд відхиляє такі доводи сторони позивача, оскільки згідно із тимчасовою посвідкою на гостьовий візит на підставі ст. 2(1) (5) Закону «Про в`їзд на території Ізраїлю» такий є підданим вказаної держави, посвідка не є дозволом на роботу та чинна до 27.11.2018. Згідно з листами Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 05.03.2019 та 11.03.2019 відомостей про перетинання державного кордону України [PERSON] , [INFO] , у період з 01.01.2017 по 01.10.2018 не виявлено. У судових засіданнях з пояснень представників сторін та показання свідка судом встановлено, що на даний час [PERSON] перебуває у державі Ізраїль. Однак у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували одержання відповідачем будь-якого доходу, покликання відповідача на витяги з мережі Інтернет про вакансії із зазначенням у таких заробітної плати, не є належними та допустимими доказами, відтак не підтверджують факту працевлаштування відповідача за кордоном та не свідчать про його фінансову спроможність. Щодо покликання позивача на відсутність у відповідача на утриманні батьків пенсійного віку, суд виходить з того, що дана обставина встановлена рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13.11.2017, яке ухвалене у справі за участю тих же сторін та не оскаржувалось позивачем. Разом із тим, допитана у якості свідка [PERSON] дала суду показання, що є матір`ю відповідача [PERSON] , який перебуває в Ізраїлі як біженець та отримує там тимчасові доходи. Зазначила, що отримує мінімальну пенсію, а її чоловік працює та періодично проходить курс лікування у Республіці Польща. Ствердила, що її син [PERSON] один раз в півроку передає їй кошти на лікування у розмірі близько 300 доларів США, а вона, в свою чергу, допомагає онукові, зокрема купляє одяг та привозить продукти харчування, які вирощує самостійно. Щодо покликання відповідача на збільшення прожиткового мінімумуму для дітей слід зазначити наступне. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 внесено зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема ч.2 ст.182 СК викладено в новій редакції: «Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів». З правової позиції Верховного Суду, закріпленої у Постанові від 03.05.2018 по справі № 581/638/17-ц, вбачається, що розмір стягнутих за рішенням суду аліментів не є незмінним та у випадку виникнення відповідних підстав може змінюватись. До таких підстав суд касаційної інстанції відносить прийняття Закону України «Про внесення змін щодо мінімального розміру аліментів», який спрямований на посилення захисту права дитини на належне утримання, а тому є підставою для зміни розміру стягнутих з відповідача аліментів. Згідно з ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлено, що для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум становить 1626 гривень, відтак з урахуванням того, що обов`язок утримувати неповнолітніх дітей покладається на обох батьків, визначений рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13.11.2017 розмір аліментів у сумі 1000 грн становить більш, ніж половину зазначеного прожиткового мінімуму, необхідного для забезпечення першочергових потреб дитини відповідного віку. Суд критично оцінює надані позивачем фіскальні касові чеки на підтвердження понесення витрат на придбання ліків та продуктів харчування, оскільки такі не підтверджують витрат саме позивача і саме на малолітнього сина сторін, зокрема суду не надано жодних доказів, які підтверджують те, що малолітній [PERSON] хворів у період придбання вказаних ліків та була необхідність у його лікуванні ними. Разом із тим товарні чеки про здійснення перерахування коштів на рахунки дитячого центру «Кузя» та ТзОВ «Діамед Центр» свідчать про понесення додаткових витрат на дитину, що не є предметом даного позову та питання стягнення яких регулюється ст.185 ЦПК України, згідно з якою той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). При вирішенні питання про зміну розміру аліментів суд виходить з розумності та достатності розміру стягуваних аліментів, необхідних для задоволення потреб позивача на утримання неповнолітньої дитини, встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стану здоров`я сторін та їхньої дитини, матеріального становища сторін, реальної можливості відповідача вказаний розмір аліментів сплачувати щомісячно, тієї обставини, що обов`язок утримувати дітей лежить на обох батьках. Крім того, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для їх життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вона б мала тоді, коли утримувалася б обома батьками. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Вказане свідчить про те, що суть аліментних зобов`язань полягає не в покладенні обов`язку на одного з батьків брати участь в утриманні дитини, а в забезпеченні дитини мінімально необхідними благами, що необхідні для її розвитку та виховання. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що вказані позивачем обставини не свідчать про зміну матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я сторін чи дитини у період після вирішення судом спору з приводу участі батька в утриманні неповнолітнього сина сторін, тому позовну вимогу щодо збільшення розміру аліментів суд вважає необгрунтованою та у задоволенні такої слід відмовити. На підставі ст.ст. 141, 150, 180, 185, 192 СК України та

Outcome: dismissed