Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона з 04.10.2013 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] В шлюбі в них народилось двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO]. Вказує, що у відповідача є ще син від першого шлюбу [PERSON], [INFO], на утримання якого відповідач за рішенням суду сплачує аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн. щомісячно. Позивач зазначає, що останнім часом відповідач не регулярно забезпечує дітей, а тому, уточнивши свої позовні вимоги, просить суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частики від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму з розрахунку на кожну дитину, починаючи стягнення від дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття. Також просить стягнути з відповідача на свою користь понесені нею судові витрати по справі на правничу допомогу в розмірі 2000 грн. В судове засідання сторони по справі не зявились, однак, попередньо подали суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі, при цьому відповідач в поданій заяві зазначив, що позовні вимоги визнає. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що \~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] з 04 жовтня 2013 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про шлюб серії І-АМ № 138330 від 04.10.2013 року (а.с. 4). В шлюбі в сторін по справі народилось двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується ксерокопіями свідоцтв про їх народження (а.с. 5, 6). Згідно копії довідки № 561, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації від 27.03.2018 року, [PERSON] дійсно перебуває на обліку у вказаному управлінні праці та соціального захисту населення та отримує допомогу при народженні дитини з 01.08.2017 року по 31.07.2020 року (а.с. 7). Відповідно до копії посвідчення серії УБД № 061585 від 05.04.2016 року відповідач по справі [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій (а.с. 8). З копії довідки про доходи № 1, виданої ТОВ «Бетон-Центр» в січні 2018 року вбачається, що [PERSON] працює в ТОВ «Бетон-Центр» на посаді машиніста дробильно-навант. агрегату. Загальна сума нарахованого доходу за період з 18.04.2017 року по 30.11.2017 року становить 50204 (пятдесят тисяч двісті чотири) грн. 59 коп. (а.с. 9) Згідно копії рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 травня 2008 року по справі № 2-1483/08, з [PERSON] стягуються аліменти на утримання його сина від першого шлюбу [PERSON], [INFO], в розмірі 300 гривень щомісячно, до досягнення ним повноліття (а.с. 10, 11, 12). Судом встановлено, що сторонами не досягнуто добровільної згоди щодо розміру щомісячної матеріальної допомоги на утримання їхніх малолітніх дітей. Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. В частині 2 цієї статті зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.\~Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Так, при визначенні розміру аліментів суд, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, врахував: стан здоров'я та матеріальне становище дітей, які здорові; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, який офіційно працевлаштований та має стабільний дохід і за станом свого здоровя має можливість надавати таку матеріальну допомогу на утримання дітей; наявність у платника аліментів сина від першого шлюбу [PERSON], на утримання якого він сплачує аліменти за рішенням суду. Таким чином, аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи обєктивності та справедливості, суд вважає позов обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню. Згідно з ч.1\~ст.191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне з метою забезпечення інтересів дітей, допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць. В порядку\~ст.141 ЦПК України, у звязку з задоволенням позовну позивача, яка звільнена від сплати судового збору, судові витрати в розмірі 704,80 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача, в рахунок відшкодування понесених нею судових витрат на правничу допомогу, кошти в розмірі 2000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved