Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на належну йому частку майна. Позивач зазначає, що заповіту чоловік не залишив. Спадкоємцями за законом, крім неї, є три їхніх дочки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Всі своєчасно подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Також позивач вказує, що вона, як дружина спадкодавця, має право на 1/2 частку у спільному майні подружжя та на 1/8 частку у спадковому майні. Майно, на яке відкрилась спадщина, складається з 1/2 частки будинковолодіння [ADDRESS] та на 1/2 частки будинковолодіння [ADDRESS]. Однак, коли після смерті чоловіка вона готувала документи для подання у нотаріальну контору, випадково у папці побачила договір дарування, укладений між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] ще 16 листопада 1979 року. За цим договором у власність [PERSON] перейшов весь жилий будинок [ADDRESS]. Зазначає, що завжди вважала, що її дочка, [PERSON] проживала у їхньому спільному із спадкодавцем будинку тимчасово і про наміри чоловіка їй нічого не було відомо. Він ніколи не говорив їй, що бажає подарувати свою частку дочці. Що стосується її частки, то вона ніколи не збиралась її відчужувати. Також зазначає, що спірний будинок вона з чоловіком побудували на місці старого будинку, який придбали в шлюбі, тому вважає, що вона і спадкодавець є рівноправними власниками вказаного будинку, і кожному з них належить його 1/2 частка. За вказаних обставин позивач просить суд визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] 16 листопада 1979 року, засвідчений секретарем Пултівецької сільської Ради депутатів трудящих. В судовому засіданні позивач [PERSON] суду показала, що вона нічого не знала про те, що будинок вже їй не належить. Зазначила, що будинок по вул. Леніна був придбаний нею та чоловіком під час шлюбу. Так як вони не вживалися з відповідачкою, то вирішили купити інший будинок по вул.Фестивальній і залишити доньку з сім'єю в будинку по вул. Леніна. В будинок по вул.Фестивальній перебралися разом зі своїми речами. Про договір дарування вона не знала, так як чоловік всіма справами займався сам, так як вона була неграмотною і про укладання даної угоди їй нічого не розповідав. Після смерті чоловіка донька [PERSON] з зятем знайшли документи, а саме, договір дарування і сказали їй що будинок подаровано. Зазначила, що конфліктів у неї з відповідачкою не було, але оскільки вона претендує на те, щоб прийняти спадщину після смерті батька, то вона не погоджується з тим, щоб будинок по вул.Леніна, належав доньці [PERSON] Представник позивача [PERSON] пояснення позивачки підтримала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених в письмовому запереченні від 01 лютого 2017 року та додаткових письмових поясненнях до заперечення проти позову від 21 липня 2017 року. Також доповнила, що 16 листопада 1979 року між нею, [PERSON], та її батьком [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку з господарчими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS].При укладенні даного договору, крім неї та батька, були присутні її мати [PERSON], голова Пултівецької сільської ради [PERSON] та [PERSON].Договір укладався за згоди всіх сторін та був засвідчений належним чином головою Пултівецької сільської ради, секретарем виконавчого комітету Пултівецької сільської ради [PERSON].Також зазначає, що між нею та її батьками була домовленість про те, що даний житловий будинок буде належати їй на підставі договору дарування, а інший будинок, що придбавався того ж дня, що і укладався договір дарування, мав належати її сестрі - [PERSON]. Саме 16 листопада 1979 року, після укладення договору дарування, укладався договір купівлі-продажу житлового будинку між [PERSON] та [PERSON], на території якого проживають і по теперішній час. Крім цього, вказала, що копію саме цього договору додала позивач до своєї позовної заяви. Однак, оспорюваного договору в додатках немає.З часу укладення договору вона зі своєю сім'єю постійно проживає у подарованому будинку. Усі рахунки за оплату житлово-комунальних послуг, податок за землю вона сплачує як власник цього житла. Усі необхідні документи, що засвідчують її право власності на житловий будинок знаходяться у Пултівецькій сільській раді Вінницького району Вінницької області. Також зазначає, що погоджується з твердженням позивача, що відчужений за договором дарування житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Однак, просить відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення позивачем строків позовної давності, визначених ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Заслухавши думки сторін по справі, їх представників, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, з копії договору дарування будинку від 16 листопада 1979 року, нотаріально посвідченого виконавчим комітетом Пултівецької сільської Ради народних депутатів Жмеринського району Вінницької області, зареєстрованого в книзі для запису нотаріальних дій за № 65, вбачається, що [PERSON] подарував [PERSON] жилий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться в с. Красне, житловою площею 60 кв.м, який належить йому на підставі запису в погосподарській книзі Пултівецької сільської Ради народних депутатів за [NUMBER] (а.с. 7, 30, 74). [INFO] в с. Красне, Вінницького району Вінницької області помер [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17.06.2016 року (а.с. 8). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], є його дружина [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 27.10.1957 року (а.с. 9) та три їхніх дочки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується ксерокопією виписки з погосподарської книги за 1977-1979 роки с. Красне (особовий рахунок [NUMBER]) (а.с. 10, 11) та не заперечується сторонами по справі. Згідно копії довідки на право особистої власності робітника або службовця на жилий будинок, що видається в зв'язку з його відчуженням або його частини, виданої гр. [PERSON], зазначено, що згідно запису в погосподарській книзі Пултовецької сільської Ради народних депутатів йому за [NUMBER] належить на праві особистої власності жилий будинок, який розташований на земельній ділянці, закріпленій за ЕХГ «Красний», розміром 0,38 га землі і знаходиться в селі Красне, Жмеринського району Вінницької області, площа якого становить 60 кв.м. В даній довідці також зазначено, що дружина продавця дає свою згоду на право продажу будинку, та, що співвласників будинку немає (а.с. 37, 75). Відповідно до листа Комунального підприємства «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації за № 1420/3/01-5/17 від 07.06.2017 року, згідно облікових даних КП «ВООБТІ» первинна технічна інвентаризація об'єкту нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не проводилась (а.с. 71). Статтею 3 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції від 20.06.1969 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину) визначено, що відповідно до закріпленої Конституцією України рівності прав жінки і чоловіка в Україні вони мають у сімейних відносинах рівні особисті і майнові права. Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції від 20.06.1969 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Судом є встановленим, що позивач [PERSON] з 27 жовтня 1957 року перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON], який помер [INFO], а тому все майно, яке було нажито ними в період шлюбу вважається їх спільною сумісною власністю. Також судом є встановленим, що [PERSON] 16 листопада 1979 року подарував своїй дочці [PERSON] (відповідачу по справі) житловий будинок, з господарчими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], житловою площею 60 кв.м, який належав йому та його дружині [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Відповідно до статті 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції від 20.06.1969 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину) майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. В зв'язку зі сплином часу отримання відомостей щодо погодження виконаного в нотаріальному органі отримати є неможливим. Тому дана обставина не може трактуватися на користь тієї чи іншої сторони. Згідно статті 243 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Статтею 244 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину) визначено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу (із змінами, внесеними Указами ПВР № 1593-09 від 22.12.76, № 278-11 від 20.05.85, № 2444-11 від 27.06.86, 3718-12 від 16.12.93). Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно із ст. 101 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину), в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Судом встановлено, що оспорюваний договір дарування будинку від 16 листопада 1979 року був нотаріально посвідчений виконавчим комітетом Пултівецької сільської Ради народних депутатів Жмеринського району Вінницької області та зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій за № 65. Також, з того часу, як будинок в [ADDRESS] було подаровано [PERSON], ні її батько [PERSON], ні її мати [PERSON] в даному будинку не проживали, не обробляли присадибну земельну ділянку та не сплачували комунальні послуги. Даним будинком з моменту отримання його в дарунок відкрито та безперешкодно користувалась їхня дочка [PERSON], що свідчить про те, що позивачу було відомо про існування даного договору дарування і з моменту його укладення до часу звернення з даним позовом до суду, що становить більше 37 років, [PERSON] до суду не зверталась з позовом про визнання його недійсним. Судом також встановлено, що 16 листопада 1979 року, після укладення договору дарування, укладався договір купівлі-продажу житлового будинку між [PERSON] та [PERSON]. В придбаному будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] позивач зареєстрована та проживає разом з сім'єю і по даний час. Крім того, ніяке матеріальне навантаження, пов'язане з обов'язком власника по володінню нерухомим майном (цільове призначення - житло), позивачем не неслося з 1979 року. Так, суду не подано докази того, що [PERSON] сплачували за комунальні послуги (газ, електроенергію), земельний податок тощо по будинковолодінню, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Тому суд критично відноситься до показів сторони позивача щодо необізнаності [PERSON] щодо вчинення її чоловіком правочину відчуження будинку на користь іншої особи. Статтею 103 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину) , визначено, що, якщо в особистій власності громадянина або у подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей стане з підстав, що допускаються законом, більше одного жилого будинку, власник вправі на свій вибір залишити у своїй власності будь-який з цих будинків. Інший будинок (будинки) повинен бути власником протягом одного року проданий, подарований або відчужений іншим способом. Річний строк для добровільного відчуження власником будинку (будинків) обчислюється з дня виникнення права власності на інший будинок (будинки). Якщо власник протягом одного року не скористується своїм правом на відчуження будинку в будь-якій формі, цей будинок за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів підлягає примусовому продажу в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом Української РСР для виконання судових рішень. Таким чином, станом на 16 листопада 1979 року, маючи в своїй власності два житлових будинки [PERSON] у відповідності до вимог статті 103 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину), один будинок подарував своїй дочці [PERSON], що відповідало його волі та вимогам діючого на той час законодавства. З аналізу вищезазначеного судом зроблено висновок, що договір дарування будинку від 16 листопада 1979 року було вчинено згідно вимог чинного на той час законодавства, а отже вимоги позову є недоведеними. Згідно п. 7 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Згідно ст. 80 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Постановою Верховного Суду України від 22.02.2017 року у справі № 6-17цс17 встановлено, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Таким чином, судом є встановленим також і порушення позивачем процесуального строку звернення до суду з даними позовом. За вказаних обставин суд дійшов висновку, що позов є недоведеними, а тому в задоволенні заявлених вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed