Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою, вказуючи, що в жовтні 2020 року, вона звернулась до державного архіву Рівненської області з проханням видати документи, зокрема копії документів з метричних книг про реєстрацію народження стосовно національності її родичів, зокрема діда - [PERSON] та бабусі [PERSON] , а також походження батька заявниці від вказаних осіб [PERSON] , для можливості встановлення його польського походження. В обґрунтування посилається, що її батьком був [PERSON] . Батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження мого батька серія [NUMBER] від 18.02.1956 року. Всі згадані вище особи померли. При цьому вказує, що у свідоцтві про народження батька заявниці [PERSON] , виданого бюро записів актів громадянського стану 18.02.1956 року серія [NUMBER] , актовий запис №7, у графі «Відомості про батька»: [PERSON] у графі «національність» вказано, що «українець», та у графі «відомості про матір»: [PERSON] , у графі «національність» вказано, що вона «українка», що суперечить фактам, які викладені в документах наданих державним архівом Рівненської області у відповіді вих.№578/01-28/20 від 04.11.2020, що фактично унеможливлює, при потребі доведення польського похідного коріння, що з`ясувалось після отримання вказаних вище документів. На даний час вона прагне відновити та зберегти етнічне походження свого роду відповідно до положень Закону України «Про національні меншини», а тому вимушена звернутися до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 16 вересня 2021 року прийнято дану заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Будь-які інші процесуальні дії судом не вчинялись. На адресу суду надійшла заява від заявника про розгляд справи без його участі на підставі наявних у справі письмових доказів, заяву підтримує в повному обсязі. Представник заінтересованої особи, в заяві на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника, щодо задоволення заяви не заперечують. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що заявниця мала дівоче прізвище, « [PERSON] » що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , актовий запис №135. Згідно свідоцтва про народження заявниці серія [NUMBER] від 21.10.2020, виданим повторно Олешківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) батьками останньої є - [PERSON] . У свідоцтві про народження [PERSON] , виданого бюро записів актів громадянського стану 18.02.1956 року серія [NUMBER] , актовий запис №7, у графі «Відомості про батька»: [PERSON] у графі «національність» вказано, що «українець», та у графі «відомості про матір»: [PERSON] , у графі «національність» вказано, що вона «українка». Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . За даними записів метричних книг, які велися польською мовою, наданих Державним архівом Рівненської області Рівненської обласної державної адміністрації за вих.№578/01-2820 від 04 11.2020 де записано, що [PERSON] , [PERSON] , є уродженцем села Жаврів. З довідки Комунального закладу «Рівненський обласний краєзнавчий музей» Рівненської обласної ради за вих.№362 від 21.12.2020 вбачається, що сучасні села Глибочок та Жаврів Рівненської області у 1921-1939 роках входили до складу Волинського воєводства Польської Республіки. З письмових пояснень свідка [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , [PERSON] народилися і проживали в селі Жаврів (сучасному с. Жаврів Рівненської області), яке на той час (1921-1939) входило до складу Волинського воєводства Польської Республіки. Аналогічні пояснення надав свідок [PERSON] . На підставі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. У відповідності до ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. Згідно п. 3ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України« Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин » від 09грудня 1997року №703/97-ВР встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід`ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР, кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Частиною 1 статті 11 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВРвизначено, що сторони зобов`язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім`я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-XII, відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, пов`язаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України. Разом з тим, відповідно до ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-XII, до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Нормами ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-XII, визначено, що громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. У відповідності з вимогами ст.ст.269,270,300 Цивільного кодексу України право на національність є особистим немайновим правом. Відповідно до ст. 269 Цивільного кодексу України особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст. 271 Цивільного кодексу України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя. Статтею 300 Цивільного кодексу України закріплено, що фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Починаючи з 1992 року на підставі постанови Верховною Радою України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та свідоцтва про народження» від 26 червня 1992 року № 2503-XIIдіючим законодавством України не передбачено визначення національності фізичної особи - громадянина України, тобто з прийняттям вказаної постанови з паспорту громадянина України та свідоцтва про народження була виключена графа про національність. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразків книг реєстрації актів цивільного стану та описів бланків свідоцтв, що видаються державними органами реєстрації актів цивільного стану» від 12 вересня 2002 року № 1367, яка в наступному втратила силу в зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2010 року № 1025в новій редакції, була виключена графа про національність фізичної особи. Тобто, на даний час нормативними актами України не передбачено можливість визначення персональної національності громадян України у документі який посвідчує таку особу. Згідно з ч. 1ст. 293 Цивільного-процесуального кодексу України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. На підставі ч. 2ст. 293 Цивільного-процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи, в тому числі, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частина 1ст. 315 Цивільного-процесуального кодексу України встановлює перелік фактів, що підлягають розгляду судом, при цьому ч. 2 вказаної статті передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п. 1Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно з абз. 3 п. 1Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Встановлення факту приналежності [PERSON] до польської національності необхідне заявнику для того, для того, щоб підтвердити статус її польського коріння, відновити та зберегти етнічне походження свого роду. Таким чином під час розгляду справи у суді факти належності [PERSON] до польської національності були доведені. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд покладає такі на заявника, що відповідатиме вимогам ч. 7 ст. 294 ЦПК України, згідно якого при ухваленні судом рішення по справі в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved