Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси до [PERSON] з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні власністю і визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У квартирі також зареєстрований, однак з 2010 року не проживає її син - [PERSON] , відповідач по справі. [PERSON] , добровільно залишив житло у 2010 року та станом на цей час не вчинив жодних дій щодо проживання в ньому, наявність реєстрації відповідача у квартирі створює позивачу додаткові фінансові витрати, а також порушує право позивача на повне користування та володіння власністю. У зв`язку з цим, позивач просить ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 12 серпня 2020 року цивільну справу було прийнято до провадження та призначено судове засідання. Сторонам було надіслано копію ухвали суду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак, звернулась до суду з заявою, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судові засідання також не з`явився, про дату, час і місце проведення яких повідомлявся у встановлено законом порядку, за адресою зареєстрованого місця проживання (а.с.26-32), до суду не з`явився, про причини не явки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надходило. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 28 жовтня 2020 року вирішено провести заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що розпорядженням органу приватизації від 16.07.1993 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , передано у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.5). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 16.07.1993 року виданого Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів квартира [ADDRESS] на праві спільної власності належить: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] у вигляді 1/3 частки квартири [ADDRESS] (а.с.9). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомості» від 15.11.2011 року, номер витягу: 32052694, 1/3 частка квартири [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] (номер запису: 126 в книзі: 790-пр-152) (а.с.12). Згідно свідоцтва про смерть, [PERSON] [INFO] померла [INFO] , місце смерті - Російська Федерація, Калужська область, Жуковський район, м. Кременки. Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в квартирі [ADDRESS] зареєстровані дві особи: [PERSON] з 25.08.1999 року та [PERSON] з 25.08.1999 року (а.с.7). На підтвердження не проживання відповідача у квартирі з 2010 року позивачем надано акти від 01.08.2019 року та від 07.08.2020 року, які підписані мешканцями будинку [PERSON] та [PERSON] (а.с.16-17). Відсутність відповідача за адресою реєстрації підтверджується також поштовим повідомленням про не можливість вручення судової повістки через не проживання за адресою реєстрації (а.с.26-32). Враховуючи, що позивач є власником 2/3 частин квартири, а відповідач не являється власником квартири, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про тривалу відсутність відповідача, а також доказів поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає більше ніж рік у квартирі за місцем реєстрації без поважних причин та не має наміру там проживати, а отже є підстави для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що [PERSON] не проживає у квартирі з 2010 року, суд приходить до висновку, що відповідач, як особа, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживає, власником квартири не є, комунальні послуги не сплачує, реєстрація відповідача у вищевказаній квартирі порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідач втратив право користування спірним житлом, тому позовні вимоги про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] підлягають задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших суду надано не було. Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 319,405 ЦК України,

Outcome: approved