Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , якою просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Позивач подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач у встановлений йому строк правом на подачу відзиву на позов не скористався. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала в тому, що квартира [ADDRESS] була надана для користування на підставі рішення профспілкового комітету колишньому чоловіку позивача та членам його сім`ї (їй та сину). Однак відповідач, як член сім`ї наймача з 2014 року не проживає у вказаній квартирі, тому його слід визнати таким, що втратив право користування зазначеною квартирою. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, і будь-які докази суду не надав; був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився без повідомлення причин; позивач не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. І на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Під час перебування у шлюбі позивача [PERSON] з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , на підставі рішення профспілкової організації, був виданий ордер на зайняття ним та його родиною житлової площі в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , з можливістю реєстрації у ній місця проживання (а.с. 7). Двадцять другого жовтня 2002 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано і [PERSON] змінив своє зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , а наймачем цієї квартири залишилась [PERSON] та її син: [PERSON] (а.с. 6,8). Станом на 28 січня 2020 року в квартирі [ADDRESS] , мають зареєстроване місце проживання: [PERSON] , як наймачка, та її син - [PERSON] , як член ї сім`ї (а.с. 8). Відповідно до акту щодо встановлення факту проживання від 28 січня 2020 року, складеного за участю сусідів-свідків ( [PERSON] та [PERSON] ), у квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживає [PERSON] , а її син [PERSON] не проживає у цій квартирі з травня 2014 року (а.с.9). Отже, із встановлених обставин вбачається, що позивач та відповідач стали учасниками цивільних правовідносин у сфері права користування жилим приміщенням в будинку державного житлового фонду, в межах яких між ними виник спір щодо припинення права користування квартирою членом сім`ї наймача, у зв`язку із його невикористанням понад шість років. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень статті 47 Конституції України держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу взяти житло в оренду; громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Так, з огляду на положення статті 9 Житлового кодексу Української РСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. При цьому, згідно з положеннямии статті 64 того ж кодексу наймач має право вселити в отримане жиле приміщення - членів своєї сім`ї, які разом з наймачем користуються на рівні з ним усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Судом встановлено, що [PERSON] , з 2002 року є наймачем квартири [ADDRESS] , і має зареєстроване місце проживання у зазначеній квартирі з 21 лютого 1989 року (а.с.8). І 21 грудня 2006 року, [PERSON] надала право користування цією квартирою своєму синові - [PERSON] і той, також зареєстрував своє місце проживання у зазначеній квартирі (а.с.8). Частина 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР гарантує, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. При цьому стаття 71 цього ж кодексу передбачає, що при тимчасовій відсутності членів сім`ї наймача за ними зберігається жиле приміщення тільки протягом шести місяців, за відсутності передбачених цією ж статтею поважних причин, для застосування яких він повинен заявити наймодавцю. Таким чином, з огляду на те, що позивачем доведена відсутність [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , понад шість місяців, і матеріали справи не містять інформації про повідомлення [PERSON] про наявність поважних причин своєї відсутності, суд вважає, що [PERSON] дійсно втратив право користування цієї квартирою. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] , слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином,

Outcome: approved