Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, уточнивши який просить суд виселити відповідачів з будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS], вселити в вищевказаний будинок представника позивачки - [PERSON] та заборонити відповідачам чинити перешкоди у користуванні житлом. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що на підставі заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.10.2010 року їй перейшли права та обов'язки забудовника домоволодіння за адресою: [ADDRESS], які увійшли до складу спадщини, що відкрилася після смерті її батька [PERSON], померлого [INFO]. Домоволодіння за адресою: [ADDRESS] складається з житлових будинків літера А., Г., літньої кухні літера «И» та інших споруд, які вказані у технічному паспорті на житловий будинок, виданий КП ОМБТІ та РОН - інвентаризаційна справа № 5670. На даний період в будинку проживають відповідачі, які вселилися у будинок самовільно без будь-яких документів, підтверджуючих право власності на спірний будинок. Оскільки позивачі вселилися до будинку самовільно, при цьому не мають жодних правовстановлюючих документів на нерухоме майно, вони підлягають виселенню без надання їм іншого житла. В судовому засіданні 12.01.2017 року представник позивачки за довіреністю [PERSON] вимоги своєї довірительки підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник позивачки 02.03.2017 року в судове засідання не з'явилася, 30.03.2017 року на дала заяву про перенесення судового засідання, 25.04.2017 року в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні 12.01.2017 року проти задоволення позову заперечували вказуючи, що проживають разом з синами у житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. Спірний будинок ще у 1953 році за домашньою угодою був придбаний ще їхніми батьками, який вони з часом реконструювали, в якому зареєстровані з 1973 року та мешкають до теперішнього часу. Батько позивачки по справі - [PERSON], за життя мешкав у сусідньому будинку [ADDRESS], їхні будинки фактично розташовані на одній земельній ділянці, але мають різну нумерацію. Відповідачі наголошували, що [PERSON] до їхнього буднику не мав ніякого відношення, оплата комунальних послуг за будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] проводилася окремо, також окремо вносилася плата земельного податку. З значених підстав просять відмовити у задоволенні позову. В інші судові засідання відповідачі не з'являлися. Представник відповідачів адвокат Безверський Р.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, звернувши увагу суду на документи, що знаходяться в матеріалах справи, які вказують, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], яка була передана в оренду [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], знаходиться два житлових будинки, які мають різну нумерацію, один з яких під [ADDRESS] відображений у технічному паспорті під літерою «Гг» загальною площею 42,2 кв.м і літня кухня під літ. «І» в якому мешкав [PERSON], а тому права тільки на цей будинок, має успадкувати його дочка у встановленому законом порядку. Суд, вислухавши представника позивачки, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2010 року, задоволено позовні вимоги [PERSON]. Визначено, що до складу спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], померлого [INFO], до [PERSON] перейшли права та обов'язки забудовника домоволодіння за адресою: [ADDRESS] Як вбачається з мотивувальної частини рішення суду від 22.10.2010 року, судом встановлено, що за час свого життя [PERSON] збудував житловий будинок за адресою: [ADDRESS], що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: [ADDRESS], виданим КП «ОМБТІ та РОН», інвентаризаційна справа № 5670. Судом при розгляді справи, враховано, висновки викладені у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, де вказується, що якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина 1 статті 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» якщо будівництво здійснювалося згідно з законом, то уразі смерті забудовника до звершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. Таким чином, суд визначив, що оскільки за своїм правовим режимом об'єкт не зданий в експлуатацію, то прирівнюється до об'єктів самочинного будівництва та входить до спадкової маси відповідно до п.8 вказаної постанови. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Стороною позивачки не заперечувалося, що вищенаведене судове рішення ними ніяк не реалізовувалося, не реєструвалося, до відповідних органів що уповноважені приймати рішення про прийняття будинку до експлуатації, про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно, [PERSON] не зверталася. Звертаючись до суду з позовом 05.11.2014 року, представник [PERSON] вказувала, що позивачка є забудовником будинку [ADDRESS], який належить їй на підставі заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22.10.2010 року. Проте суд проаналізувавши судове рішення від 22.10.2010 року прийшов до висновку, що судом не встановлювалися обставини на які послалася [PERSON] у позовні заяві. У резолютивній частині рішення, суд встановив, що увійшло до складу спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] З позовної заяви [PERSON] також вбачається, що позов обґрунтовано правилами статті 386 ЦК України та ст. 391 ЦК України, які регулюють права власника нерухомого майна. Заперечуючи проти задоволення позову відповідачі надали суду наступні документи: лист Малиновського РВ м. Одеси Головного управління МНС в Одеській області № 496 від 06.2007 року на ім'я [PERSON] про погодження технічного висновку щодо житлового будинку [ADDRESS]; лист Одеської санепідемстанції № 3/955 від 13.06.2007 року на ім'я [PERSON], щодо збереження і подальшої експлуатації житлового будинку, побудови 1953 року, гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS], згідно наданого технічного висновку (житловий будинок літ. «Гг», літня кухня літ. «1»); виписку з протоколу № 15 засідання міської міжвідомчої комісії від 25.10.2007 року з питання № 6 за заявою [PERSON], про прийняття в експлуатацію житлового будинку літ. «Гг», загальна площа 42,2 кв.м, житлової - 14,4 кв.м, літньої кухні літ. «І», за адресою: [ADDRESS]; висновок Управління архітектури та містобудування Одеської міської Ради № 480-пр-М/01-15/1204 від 05.04.2008 року про можливість надання в оренду [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельної ділянки площею 0,0296 га для експлуатації та обслуговування житлового будинку; лист Управління інженерного захисту території міста і розвитку узбережжя одеської міської ради № 582 від 20.06.2007 року на ім'я [PERSON] про можливість прийняття до експлуатації будівлі за адресою: [ADDRESS]; лист Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради № 57/0 від 16.02.2007 року на ім'я [PERSON], [PERSON] про результати розгляду клопотання про збереження та подальшої експлуатації житлового будинку і господарських будівель за адресою: [ADDRESS]. Проаналізувавши вищенаведені документи, суд погоджується з правовою позицією сторони відповідачів, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], яка мала б бути передана в оренду [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] знаходиться два житлових будинки, які мають різну нумерацію, один з яких під [ADDRESS]. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.ч.1-2 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Наведе свідчить про те, що позивачка, як власниця житла, має право на виселення відповідача з квартири, разом з особами, що мешкають з ним, зі зняттям його з реєстраційного обліку, як такого, що в силу закону втратив право користування житлом. Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.ч.1-2 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], зареєстровані у будинку [ADDRESS], а саме: [PERSON] з 1974 року; [PERSON] з 1973 року; [PERSON] з 1989 року; [PERSON] з 1985 року. Зазначені обставини підтверджуються довідкою випискою з домової книги про склад сім'ї та прописку № 878 від 29.06.2016 року. Право власності у відповідачів на житловий будинок [ADDRESS] - відсутнє. Позивачка по справі не є власницею житлового буднику [ADDRESS], а тому позбавлена права ставити питання щодо усунення перешкод у користуванні власністю перед іншими особами шляхом їх виселення, враховуючи, що ці особи мешкають за місцем своєї реєстрації тривалий час, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] з часу свого народження. Стосовно позовних вимог щодо вселення в будинок представника позивачки [PERSON], суд дійшов наступних висновків. На підтвердження повноважень [PERSON] від імені [PERSON] в матеріалах справи знаходиться доручення від 20 січня 2015 року, посвідчене нотаріусом Прокопївського нотаріальним округом Російської федерації. Відповідно до цієї довіреності [PERSON] уповноважила [PERSON] оформити всі спадкові права на земельну ділянку та житловий будинок адресою: [ADDRESS], що залишився після смерті її батька [PERSON], підготувати всі документи для продажу земельної ділянки та житлового будинку; представляти її інтереси перед будь-якими фізичними та юридичними особами; подавати заяви; представляти її інтереси у судах усіх рівнів; подавати від її імені заяви в нотаріальних конторах; продавати за ціну та на умовах на свій розсуд вказану земельну ділянку та житловий будинок; реєструвати в органах державної реєстрації прав на нерухоме майно та угод, її право власності. Оскільки ні вказаною довіреністю, ні законодавством України не передбачено право на вселення представника позивачки у спірній житловий будинок, з врахуванням висновків викладених вище у мотивувальній частині рішення та повноважень визначених, представленою суду довіреністю, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed