Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виселення та зняття з реєстрації, вказуючи, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. Відповідач - [PERSON] проживає та є прописаним у цьому будинку, однак, у зв'язку із систематичним порушенням відповідачем житлового законодавства, позивач просить виселити відповідача з належного їй житлового будинку та зняти його з реєстрації за цією адресою. Позивачка у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги та пояснила наступне. На підставі договору дарування від 14.12.1991 року вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. З відповідачем по справі позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 14.12.2010 року було розірвано. Як вказує позивач, з моменту розірвання шлюбу вона вимушено проживає у вищевказаному будинку разом з відповідачем, який вчиняє відносно неї протиправні дії. Так, відповідач вчиняє по відношенню по позивачки протиправні дії фізичного та психологічного характеру, та спричиняє шкоду її психічному та фізичному здоров'ю. Також позивачка вказує, що випадок, коли відповідач напав на неї з ножем був зафіксований правоохоронним органами 05.09.2010 року. Також пояснила, що усі випадки спричинення відповідачем насильства по відношенню до неї мають місце, коли вони знаходяться удвох, без свідків. Також пояснила, що відповідач постійно оговорює її, занижує її самооцінку. Місця загального користування - двір, сарай, чердак, гараж - відповідач захламив своїми речами, а деякі приміщення закрив від позивачки на замок. Також пояснила, що подальше проживання разом з відповідачем руйнує її психіку. На підставі вищевикладеного, посилаючись на статтю 116 ЖК України, позивачка просить виселити відповідача з її будинку та зняти його з реєстрації за цієї адресою. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки він є недоведеним. Вивчивши матеріали справи, заслухавши позивача, відповідача, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування від 14 грудня 1991 року, зареєстрованому у КП «Білгород-Дністровське БТІ» 15.09.1997 року за реєстровим номером 4095, позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS]. У вищевказаному будинку також прописаний відповідач - [PERSON]. З відповідачем [PERSON] позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі у період з 03 жовтня 1981 року до 14 грудня 2010 року, коли їх шлюб було розірвано за рішенням суду. В якості правової підстави звернення позивачки до суду нею вказана стаття 116 ЖК України. Згідно статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Таким чином, оскільки правовою підставою для звернення позивачки до суду нею обрана саме вищевказана стаття 116 ЖК України, то доказуванню позивачкою підлягають факти систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, чи використовування приміщення не за призначенням, факт систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для іншим проживання з ним одному будинку, а також факт того, що заходи запобігання або громадського впливу виявились безрезультатними. Наявні у матеріалах справи письмові докази про наявність таких обставин не свідчать, тобто позивачкою не доведено факту того, що відповідач систематично руйнує чи псує житлове приміщення, чи використовує це приміщення не за призначенням, не доведено факту систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для іншим проживання з відповідачем в одному будинку, а також не надано доказів відносно того, що до відповідача застосовувались заходи запобігання або громадського впливу, які виявились безрезультатними. Тобто, позивачем не надано суду доказів щодо наявності обставин, які вказані у статті 116 ЖК України як підстави для виселення без надання іншого жилого прощення. Як пояснила позивачка, до правоохоронних органів з приводу протиправних дій відповідача вона зверталась декілька разів, однак, потім свої заяви забирала, і залишила лише одну - відповідь на яку містять матеріали справи (а.с. 11) про те, що заява позивачки від 07.07.2014 року щодо протиправних дій відповідача розглянута Білгород-Дністровським МВ ГУМВС України в Одеській області, з гр.. [PERSON] проведена профілактична бесіда щодо недопустимості вчинення протиправних дій відносно позивачки [PERSON] На запитання суду позивачка [PERSON] пояснила, що жодних інших доказів вона не має, також на запитання суду відповіла, що будь-яких заходи запобігання або громадського впливу до відповідача не застосувались. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині виселення відповідача є недоведеними та необґрунтованими, тобто такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог позивачки в частині зняття відповідача [PERSON] з реєстрації, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.2 статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Однак, у матеріалах справи відсутні документи які підтверджують факт звернення позивача до органу реєстрації з відповідною заявою, та відмова цього органу у знятті з реєстрації відповідача [PERSON] Таким чином, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що між сторонами існують спірні правовідносини, тобто виник спір. У зв'язку з цим суд вважає позовні вимоги позивача в частині зняття з реєстраційного обліку відповідача не доведеними, та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий , неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно ч.ч. 1,2,3 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виселення та зняття з реєстрації, э недоведеними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed