Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить розірвати шлюб укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований 23 травня 1998 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 244, та визначити місце проживання доньки [PERSON] [INFO] разом з нею, за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач зазначила, що з 23.05.1998 вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Сімейне життя з відповідачем не склалося, через зради відповідача. Наприкінці 2018 року відповідач зібрав свої особисті речі і залишив їх спільне місце проживання - квартиру [ADDRESS] . З того часу шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинені, вони втратити почуття любові і поваги один до одного, сім`я розпалась остаточно і відновленню не підлягає. Примирення та збереження сім`ї не можливо і не є доцільним. На даний час вона з донькою [PERSON] зареєстровані та фактично мешкають за адресою: [ADDRESS] , а син [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично мешкає з ними. Донька відвідує дошкільний комунальний заклад за місцем мешкання. На даний час вони з чоловіком не досягли угоди щодо місця проживання дітей. В зв`язку з чим просить визначити місце проживання доньки разом з нею. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали в повному обсязі. Відповідач не погодився з мотивами зазначеними позивачкою у позові та зазначив, що не заперечує проти розірвання шлюбу, однак їх сім`я припинила своє існування через легковажне ставлення до сім`ї позивачки, неналежної уваги до дітей. Щодо визначення місця проживання доньки він не заперечує. Третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надали заяву про розгляд справи за їх відсутності та надали висновок щодо доцільності визначення місця проживання [PERSON] разом з матір`ю. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 23 травня 1998 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , зареєстрований Міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 244, після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Частиною 1 ст. 110 Сімейного кодексу України встановлено, що право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу має один із подружжя. При цьому, статтею 111 Сімейного кодексу України визначено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, яка визначає підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що спільне сімейне життя подружжя не склалось через різні погляди на життя, різні характери, шлюбно-сімейні відносини припинені, сім`я розпалась остаточно і відновленню не підлягає, спільного господарства подружжя не веде, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти цього, доказів щодо необхідності збереження шлюбу у судовому засіданні не надано та судом не встановлено. За таких обставин суд вважає, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам, є недоцільним. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 114 СК України). За таких обставин суд вважає, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам, є недоцільним. Згідно висновку № 682 від 07.11.2019 року наданого Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради вбачається, що малолітня [PERSON] [INFO] мешкає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де створені належні умови для проживання та розвитку дитини. [PERSON] матеріально забезпечена, на обліках не перебуває. Згідно інформації КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла- садок) № 146», який відвідує малолітня [PERSON] з вересня 2018 року, дитину приводить до закладу мати, але декілька разів приводили разом з батьком. З дошкільного закладу забирають мати або бабуся. Мати виконує усі вимоги та рекомендації щодо вихання та догляду дитини. Батько дитини [PERSON] , на засіданні комісії повідомив, що він не заперечує проти проживання дитини разом з матір`ю. Враховуючи вік дитини, надані документи та рекомендації Комісії, в інтересах дитини, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідач не заперечував, щоб суд визначив місце проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю. Таким чином, враховуючи, що позов визнано відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Питання про розподіл судових витрат, суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved