Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] у якій просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 03 листопада 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кузнецовського міського управління юстицію в Рівненській області, про що складено відповідний актовий запис № 228; залишити дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] на її виховання до їх повноліття; стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача, починаючи з дня подачі заяви в суд до досягнення ними повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що протягом тривалого часу сторони не підтримують шлюбних стосунків, перестали вести спільне господарство, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам. Між сторонами відсутні будь-які відносини, тривалий час немає взаєморозуміння. Сім`я фактично розпалася, шлюб носить формальний характер. Проживати з відповідачем однією сім`єю позивач більше не бажає. Відповідач турботу про позивачку та дітей не виявляє, не цікавиться життям її та дітей, матеріально не забезпечує. Як відомо позивачці, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача дозволяє йому утримувати своїх неповнолітніх дітей, інших дітей у відповідача немає. Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву у якій зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, справу просить розглянути без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи та подав до суду заяву в якій зазначив, що визнає позовні вимоги у повному обсязі. Не заперечує проти залишення проживання дітей з позивачкою. Просить розглянути справу без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 03 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кузнецовського міського управління юстицію в Рівненській області, актовий запис № 228, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . У шлюбі народились: донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] . Малолітні [PERSON] та [PERSON] проживають з позивачкою, що не оспорюється сторонами. Шлюбні відносини сторін фактично припинені, сторони спільне господарство не ведуть, на примирення не згодні, спору про поділ майна, що є їх спільною власністю, немає, подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам. Згідно з вимогами, передбаченими ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 1, 4 ст.55 СК України передбачено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Відповідно до частин 3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Згідно з ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З наведених підстав, суд вбачає наявність законних підстав для розірвання шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , оскільки наявні в матеріалах справи докази свідчать, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, так як суперечить їхнім інтересам. Згідно вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У ст. 161 СК України зазначено, якщо батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. За загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Це підтверджується правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2020 року у справі №200/952/18, номер судового провадження 61-14859ск19. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Відповідач позов визнав, не заперечує проти залишення дітей на проживання з позивачкою, а тому суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу, малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , слід залишити проживати разом з матір`ю [PERSON] . У позовній заяві позивачка зазначає, що відповідач матеріально не забезпечує малолітніх дітей. Доказів на підтвердження матеріального стану сторін суду не надано. Будь-яких інших доказів в підтвердження передбачених ст. 182 СК України обставин на підтвердження матеріального стану та стану здоров`я як відносно позивачки, так і відносно відповідача суду не надано, крім тих, що досліджені в судовому засіданні, не встановлено таких і при розгляді справи. Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. За приписами ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 СК України). Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). Положеннями ч. 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи викладене вище, суд вбачає наявність законних підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно,але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви в суд до досягнення старшою дитиною повноліття. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки в даній справі має місце визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, згідно приписів ч.1 ст.142 ЦПК України, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить суму 420 грн. 40 коп. За правилами ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача: на користь позивача понесені ним документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору, за винятком повернутої з державного бюджету суми судового збору, у розмірі 420 грн. 40 коп.; на користь держави судові витрати щодо позовної вимоги про стягнення аліментів у розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved