Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до В [PERSON] про поділ майна подружжя. Уточнивши позовні вимоги позивач посилалась на те, що 15 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який було зареєстровано в Виконавчому комітеті Михайлопільської сільської ради Іванівського району Одеської області. 22 вересня 2014 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси шлюб було розірвано. В грудні 2012 року подружжя на кошти, що були подаровані ним на весілля придбали автомобіль марки «Тойота» моделі «Карина Е», зеленого кольору, 1994 року випуску, д/н ВН 6104, за 5700 доларів США. Авто було зареєстровано на імя [PERSON]. Проте в подальшому за відсутності згоди жінки відповідач продав вказане авто своєму брату [PERSON], який його в подальшому продав. У звязку з цим позивач звернулася до суду з позовом про захист своїх прав. В судове засідання представник позивача [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, а також всі наявні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який було зареєстровано в Виконавчому комітеті Михайлопільської сільської ради Іванівського району Одеської області. 22 вересня 2014 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси шлюб було розірвано. Вказані вище обставини були встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, а тому вони не потребують доказування під час розгляду цієї справи у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України. В грудні 2012 року подружжя на кошти, що були подаровані ним на весілля придбали автомобіль марки «Тойота» моделі «Карина Е», зеленого кольору, 1994 року випуску, д/н ВН 6104, за 5700 доларів США. Авто було зареєстровано на імя [PERSON]. В подальшому відповідач продав вказане вище авто своєму брату [PERSON], який його в подальшому також продав. Вказані обставини були визнані сторонами в судовому засіданні, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України вони доказуванню не підлягають. В судовому засіданні відповідач посилався на те, що авто було придбане за кошти, які були взяті в борг. Борг повернуто подружжям не було, а тому автомобіль потрібно було продати. Проте суд не приймає вказані посилання, оскільки вони у відповідності до ч. 1 ст. 58, ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1ст.70 СК України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Таким чином, суд вважає, що автомобіль марки «Тойота» моделі «Карина Е», зеленого кольору, 1994 року випуску, д/н ВН 6104, за 5700 доларів США є спільно набутим майном подружжя, яке підлягає поділу. У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. З урахуванням обставин справи, а також того, що право позивача на поділ спільно нажитого майна було порушено неправомірними діями відповідача, суд вважає за можливе поновити її порушені права шляхом стягнення з відповідача половини вартості спільного майна в сумі 36765 грн., що було незаконно продано. Таким виходячи з всього вищевказаного позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. В судовому засідання позивачем було здійснені наступні судові витрати: - 334 грн. державне мито за позов матеріального характеру., 487,2 грн. двічі сплачене державне мито за забезпечення доказів по справі. Разом сума складає 821,2 грн.; - 2000 грн. юридичні послуги. Загалом сума витрат позивача складає 2821,2 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved