Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] з вимогами : «Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 8/10 частки квартири [ADDRESS]; спільною сумісною власністю подружжя 2/10 частки квартири [ADDRESS]. В порядку поділу спільної сумісної власності: за [PERSON] 1/10 частки квартири [ADDRESS]; за [PERSON] 1/10 частки квартири [ADDRESS]», що є предметом позову. Позивач та представник позивача - адвокат Бойко О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, пояснили, що в період з червня 2010 року до 30 квітня 2013 року позивач з відповідачем проживали як одна сім'я без реєстрації шлюбу, даний факт установлений рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року. З 30 квітня 2013 року по 01 квітня 2015 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, а саме 30 грудня 2011 року сторони придбали квартиру [ADDRESS], яку оформили на відповідача, оскільки на той час позивач була вагітна, тому за станом здоров'я не мала можливості займатися оформленням документів на квартиру. Позивач наголосила, що спірна квартира була придбана як за її особисті кошти в сумі 370 000 грн., які вона отримала у позику, так і за їх сімейні кошти з відповідачем, що загалом складає 93 800 грн., ці обставини встановлені рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року, тому мають преюдиційне значення при вирішення даного спору. За наведених обставин, враховуючи грошові внески кожного з подружжя, позивач вважає, що її частка в спірній квартирі складає 8/10 частини, частка спільної сумісної власності подружжя складає 2\\10, що і підлягає розподілу в рівних частинах між сторонами спору. Відповідач [PERSON] та представник відповідача - адвокат Виговська Л.В. в судовому засіданні визнали позов частково в частині вимог, які стосуються визнання за позивачем права приватної власності на 8/10 часток спірної квартири, однак заперечували щодо визнання за позивачем права власності на 1/10 частину спірної квартири, просили визнати за відповідачем право особистої власності на 2/10 частини спірної квартири, додатково пояснили, що спірна квартира була куплена за 463 000 грн. з торгів, більшість коштів, що була витрачена на придбання квартири була кошти [PERSON], які остання позичала у друзів, близько 100 000 грн. були їх спільними коштами, які витрачені на придбання квартири, на момент купівлі квартири [PERSON] була вагітна, тому оформленням документів на спірну квартиру займався особисто відповідач. (а.с. 106) Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували, просили в позові відмовити в повному обсязі, пояснили, що відповідач [PERSON], після 2013 року, позичав у [PERSON] кошти на розвиток бізнесу, однак у встановлений строк грошові кошти не повернув, що слугувало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення коштів в примусовому порядку. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2014 року у цивільній справі № 755\\23791\\14-ц у рамках забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу накладено арешт на спірну квартиру, цією ухвалою суду заборонено [PERSON] та будь-яким третім особам вчиняти дії, метою яких є відчуження будь-яким чином або обтяження будь-яким чином квартири, а також заборонено будь-яким органам Державної реєстраційної служби України, включаючи Реєстраційну службу Головного управління юстиції в м. Києві, приймати заяви про реєстрацію права власності, здійснювати реєстрацію права власності чи інших речових прав або обтяжень квартири. 03 жовтня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Шульгою І.О. внесено запис про реєстрацію обтяження - арешт нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS]. Однак, будучи обізнаними про наявність цих обставин, позивач та відповідач спровокували судові спори щодо поділу майна подружжя, де об'єктом поділ є спірна квартира, намагаючись у такий спосіб унеможливити виконання рішення суду де стягувачем виступає [PERSON], оскільки інше майна у [PERSON], як зобов'язальної сторони, відсутнє. Також, на думку представників, договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 20 жовтня 2011 року та розписка про отримання грошових коштів в сумі 370 000 грн. були «створені» значно пізніше для виведення квартири з-під арешту. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, представників третьої особи [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період часу з червня 2010 року по 30 квітня 2013 року. 30 квітня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року. Згідно ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто. З норм ст. 60 Сімейного кодексу України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України). У відповідності до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Як вбачається з матеріалів справи, 30 грудня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловол С.М. видано Свідоцтво на ім'я [PERSON], зареєстроване в реєстрі № 2658, яким підтверджується набуття остатнім на праві власності майна, що складається з трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], вартістю 463 493 грн. 07 коп. (а.с. 22). Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. При вирішенні даного спору, суд враховує правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16, де встановлено наступне. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 Сімейного кодексу України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року, яке ухвалено в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, визнання факту проживання однією сім'єю, визнання особистої власності, в судовому порядку здійснено поділ побутового майна подружжя, однак відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Виходячи з мотивувальної частини судового рішення судом встановлено наступне: «Так, сума коштів у розмірі 370 000 грн., яка була внесена позивачем на купівлю спірної квартири, є її особистою власністю, що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні та підтверджується відповідним договором позики, та відповідно частка в майні - квартири [ADDRESS], яка дорівнювала б внесеним позивачем грошовим коштам в сумі 370 000 грн., є її особистою приватною власністю. Інша ж частина коштів у сумі 93 800 грн., яка була також внесена в рахунок купівлі спірної квартири, є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, та відповідно частка в майні, яка дорівнює зазначеній сумі, є спільною сумісною власністю сторін та підлягала б поділу, як спільна сумісна власність подружжя. В той же час, стороною позивача вимог про поділ спільної сумісної власності, у вигляді відповідної частки у спірній квартирі не заявлялося». (а.с. 14-17). Відповідно до ст.60 глави 8 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Норми цієї статті встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, а також визначають підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя). За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільної участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15, зазначено, що для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 4 статті 65 Сімейного кодексу України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї (аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду України у справах № 6-55цс13 від 19.06.2013 року, № 6-163цс12 від 20.02.2013 року, № 6-88цс12 від 12.09.2012 року). Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб'єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об'єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз'яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Під судовим рішенням, зазначеним у ч. 3 ст. 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. В подальшому [PERSON] звернулася до суду з окремим позовом до [PERSON] про визнання особистої власності та розподіл спільного майна подружжя. 01 липня 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення про задоволення позову. Визнано за [PERSON] право особистої власності на 79,78\\100 часток квартири [ADDRESS], в порядку поділу спільної сумісної власності визнано право власності за [PERSON] на 10,11\\100 часток квартири [ADDRESS] та за [PERSON] 10,11\\100 часток вказаної квартири (а.с. 23-24). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особистої власності та розподіл спільного майна подружжя відмовлено. Виходячи з мотивувальної частини судового рішення судом апеляційної інстанції встановлено наступне: «Отже, при вирішенні даної справи суд не дослідив наявність обтяжень на користь третіх осіб, пов'язаних з квартирою, та не долучив вказаних осіб до участі у розгляді даної справи, що призвело до винесення рішення, висновки якого не відповідають дійним обставинам справи. Вказує, що суд дійшов безпідставних висновків про те, що позивач одержала у позику кошти, які спрямувала на придбання спірної нерухомості, оскільки вказаний договір не містить жодного посилання на те, що позика надається для придбання саме квартири. Окрім того, в п.2.1 Договору позики зазначається про те, що [PERSON] лише зобов'язується після його підписання передати позивачу грошові кошти, а в п.6.1 зазначено про те, що грошові кошти начебто вже були передані позивачу. Також матеріали справи не містять розписки у факті одержання коштів позивачем, а на аркуші справи 28 міститься розписка про те, що за вищевказаним договором позики позикодавцеві кошти начебто були повернуті навіть не позивачем, а невстановленою особою [PERSON] Отже, всі ці обставини в своїй сукупності дають підстави припускати фіктивний характер вказаного правочину та те, що його було створено в 2015 році з метою введення в оману судів для набуття позивачем прав на квартиру. У мотивувальній частині рішення не наведено жодних посилань на належні і допустимі докази, які б підтверджували не тільки реальність вказаного договору позики, але й його цільову мету - придбання квартири, а головне - факт безсумнівної сплати саме позивачем і саме позичених коштів на придбання квартири, щоб призвело б виникнення у позивача майнових прав на квартиру. Так, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2014 року у справі №755\\23791\\14-ц у рамках забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] накладено арешт на спірну квартиру. Даною ухвалою суду заборонено [PERSON] та будь-яким третім особам вчиняти дії, метою яких є відчуження будь-яким чином або обтяження будь-яким чином квартири, а також заборонено будь-яким органам Державної реєстраційної служби України, включаючи Реєстраційну службу Головного управління юстиції в м. Києві, приймати заяви про реєстрацію права власності, здійснювати реєстрацію права власності чи інших речових прав або обтяжень квартири. 03 жовтня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Шульгою І.О. внесено запис про реєстрацію обтяження - арешт нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS]. (а.с.81) На дату ухвалення оскаржуваного рішення квартира перебувала під арештом, проте ні позивач, ні відповідач не повідомив суд про дану обставину. Також сторонами не було повідомлено суд, що арешт на спірну квартиру накладений в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року залишено без змін. Відповідно до пунктів 33,34 Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу resjudicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу осіб, суд вважає такими, що не потребують доказуванню обставини встановлені рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2016 року в частині виникнення у [PERSON] права власності на грошові кошти за Договором позики (безвідсоткової) від 20 жовтня 2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], правової природи даного виду договору та виконання сторонами договірних зобов'язань, з урахуванням положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України та зважаючи на те, що наведені позивачем підстави щодо визнання за собою права приватної власності на частку в об'єкті нерухомого майна, ґрунтуються безпосередньо на доведенні обставин правомірності набуття позивачем коштів, витрачених на придбання квартири, які отримані за вищевказаними договором позики, який був предметом дослідження в межах розгляду іншої цивільної справи. При цьому у п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач. Проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного добуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641 цс 15. При встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи та заперечення щодо джерел походження доходів за рахунок яких придбано об'єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS], суд вважає недоведеними обставини для визнання статусу спірного об'єкту нерухомого майна як спільної сумісної власності подружжя, оскільки сторонами не надано належні та допустимі докази, які б свідчили про майновий стан кожного із подружжя на момент придбання спірного майна, наявність у подружжя особистих коштів та/або розміщених коштів на банківських рахунках, що є предметом доказування в межах даного спору в частині доведення факту набуття спірного об'єкту нерухомого та джерела походження використаних на його придбання коштів. В той же час, позивачем не долучено належних доказів, які мали підтвердити сам факт отримання коштів від [PERSON] за договором позики від 20 жовтня 2011 року на придбання спірної квартири, при цьому долучена відповідачем копія договору позики (безвідсоткової) від 20 жовтня 2011 року та розписка від 15 квітня 2012 року не можуть слугувати беззаперечним доказом факту отримання певної суми коштів відповідачем, за рахунок яких відповідачем вкладено конкретну суму коштів для придбання в 2011 році спірної квартири. Положення ст. 65 Сімейного кодексу України припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, розпорядження майном за взаємною згодою, доки не доказано інше кимось з подружжя. Таким чином, Закон передбачає презумпцію правомірності правочину. Закон покладає обов'язок спростовувати презумпцію правомірності правочину на іншого з подружжя - того, хто не згоден з цим. З урахуванням викладеного, суд вважає не доведеним той факт, що спірна квартира придбана колишнім подружжям за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя та/або є особистою власністю одного із подружжя, ці обставини не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, в той же їх доведення не може ґрунтуватись лише на поясненнях сторін спору, а в силу положень ч.4 ст.60 ЦПК доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а відтак відсутні підстави для поділу даного об'єкту нерухомого майна в рівних частинах. Згідно із ст. 58 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В силу вимог ст. 27 ч. 3 Цивільного процесуального кодексу України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки, тому в межах даного спору суд обмежився оцінкою доказів, які долучено позивачем та відповідачем, та на їх думку є належними та допустимими та достатніми для вирішення спору по суті. В силу вимог ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на частку нерухомого майна та поділ спільного сумісного майна є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed