Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], за участю третьої особи [PERSON], та просить стягнути з відповідача на її користь суму боргу у розмірі 47\~000, 00 дол. США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 11 серпня 2015 року становить 999\~358, 70 грн. Позивачка обґрунтовує вимоги тим, що 01 червня 2011 року та 27 серпня 2013 року між нею та відповідачем, який є її рідним братом, були укладені договори позики, згідно яких вона передала [PERSON], грошову суму у розмірі 47 000, 00 дол. США для придбання відповідачем квартири [ADDRESS]. Вказані кошти, за твердженням позивачки, є єдиним збереженням, що зявились в неї у сумі 65 000 дол. США від продажу нерухомого майна у 2006 році. Позивачка стверджує, що термін повернення коштів за позикою від 01 червня 2012 року сплив 01 червня 2015 року, а вимоги щодо повернення коштів за позикою від 27 серпня 2013 року залишаються без належного реагування, що стало приводом для звернення до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 28 жовтня 2015 року до участі у справі було залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. 04 листопада 2015 року третя особа [PERSON] звернулась з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], та просила визнати недійсними договори позики від 01 червня 2011 року та 27 серпня 2013 року. Ухвалою суду позовну заяву [PERSON] було прийнято судом до спільного розгляду з первісним позовом. [PERSON] обґрунтовує свої вимоги тим, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності. В провадженні іншого судді знаходиться також цивільна справа за позовом [PERSON] до неї про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах та поділ майна у вигляді вищевказаної квартири. Тому, [PERSON] вважає, що рішення по дійсній справі може вплинути на її права та обовязки, зокрема, в частині можливості виникнення в неї обовязків перед [PERSON] Також [PERSON] зазначає, що на її думку, розписки [PERSON] про отримання коштів від [PERSON] є фіктивними, та складені навмисно для винесення відповідного рішення про стягнення з [PERSON] грошових коштів, які, ніби-то, були взяті на придбання квартири, що в подальшому суттєво вплине на розгляд справи [PERSON] до неї про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах та поділ майна у вигляді вищевказаної квартири. У звязку з цим, [PERSON] просить визнати договори позики від 01 червня 2011 року та 27 серпня 2013 року недійсними. [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, а також заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON], стверджуючи, що рішення по даній справі не зачіпає її інтересів. Також зазначила, що договори позики відповідають вимогам чинного законодавства, а тому не можуть бути визнані недійсними на підставі ст. ст. 215, 216 ЦК України. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала у повному обсязі, та пояснила, що 01 червня 2011 року та 27 серпня 2013 року [PERSON] дійсно отримав кошти від [PERSON] та не заперечує проти їх повернення за рішенням суду. У той же час, представник [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON], оскільки договори позики відповідають вимогам ст. 203 ЦК України. Представник [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON] та просив їх задовольнити, а також заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦКП України, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думки представників сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] та про необґрунтованість позовних вимог [PERSON], у звязку з наступним. Відповідно до ст. 214 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.\~\~ Під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Положеннями ч. 3 ст.\~10\~та ч. 1 ст.\~60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України\~обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.\~\~ Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими признаками. Згідно ж ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що 01 червня 2011 року та 27 серпня 2013 року між нею та відповідачем, який є її рідним братом, були укладені договори позики, згідно яких вона передала [PERSON] грошову суму у розмірі 14 000, 00 дол. США та 33\~000, 00 дол. США для придбання відповідачем квартири [ADDRESS]. На підтвердження вказаних обставин позивачою було надано до суду розписки [PERSON] від 01 червня 2011 року та 27 серпня 2013 року про отримання грошової суми у загальному розмірі 47\~000, 00 дол. США для придбання квартири [ADDRESS] для [PERSON] третьої сторони по справі. Однак, у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що розписки від 01 червня 2011 року та 27 серпня 2013 року були складені приблизно рік тому, а не під час передачі коштів відповідачу. Доводів з цього приводу [PERSON] не навела. Клопотань щодо призначення почеркознавчої експертизи з приводу визначення точної дати складання розписок сторонами не заявлялось, а суд згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України позбавлений можливості самостійно вирішувати вказані питання. 01 грудня 2015 року у судовому засіданні за клопотанням представника [PERSON] було допитано у якості свідка позивачку [PERSON], яка пояснила, що кошти у розмірі 65\~000, 00 дол. США, які вона частково у розмірі 47 000 дол. США надала у борг [PERSON] 01 червня 2011 року та 27 серпня 2013 року, зявились в неї від продажу нерухомого майна у 2006 році, та були її єдиним збереженням. Також зазначила, що не памятає, чи витратила вона решту коштів в майбутньому на придбання будь-чого коштовного, у тому числі нерухомого майна. У цьому ж судовому засіданні представник [PERSON] надав письмові докази, з яких вбачається, що 18 грудня 2008 року [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS], загальною пл. 40 кв. м., яку згодом подарувала доньці [PERSON] Також представник [PERSON] надав докази щодо середньої вартості житла у 2008 році у вигляді «Аналітичної записки «Щодо стану ринку житла в Україні та заходи з його державного регулювання» розробленої Національним інститутом стратегичних досліджень при Президентові України (розміщена на офіційному сайті www.niss.gov.ua), з яких вбачається, що на момент придбання [PERSON] вищевказаної квартири, середня вартість квартири з будівельним станом «від забудовника» у м. Одесі складала 1 500 дол. США за 1 кв. м. Таким чином, приблизна вартість квартири [ADDRESS] складала 60\~000, 00 дол. США, тому, представник [PERSON] вважає, що коштів у [PERSON] позичити [PERSON] не було, враховуючи її невисоку заробітну плату. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні також визнала факт того, що дві розписки були написані [PERSON] безпосередньо перед зверненням [PERSON] до суду з дійсним позовом. Проте, представник відповідача продовжувала наполягати на тому, що позовні вимоги [PERSON]А є обґрунтованими, оскільки фактично зазначені грошові кошти [PERSON] були отримані ним від позивачки. Як зазначено в керівних розясненнях п. 24 постанови Пленуму ВСУ №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує прав, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача). Таким чином, в порушення вимог ст. 1047 ЦК України, [PERSON] не надала до суду письмових договорів або розписок від [PERSON], які б відповідали часу спірних правовідносин. Враховуючи вищевикладене, суд вважає вищевказані розписки недопустимими доказами, оскільки згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленому законом. У той же час, суд не приймає визнання [PERSON] позову, оскільки таке визнання суперечить закону й порушує права та інтереси [PERSON], про що 04 листопада 2015 року було постановлено віповідну ухвалу суду про відмову у визнанні [PERSON] позовних вимог. Оскільки [PERSON] не довела обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за можливе відмовити в задоволенні її позовних вимог. Щодо вимог третьої особи [PERSON], то суд прийшов до висновку, що правовідносини, які виникають з договору позики регулюються ЦК України і такий договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених ст. ст. 215-235 ЦК України, яких третьою стороною не доведено і в судовому засіданні не встановлено. Як визначено у Постанові Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. До оспорюваних правочинів належить зокрема фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК України). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що правочин було укладено фіктивно. Посилання [PERSON] на те, що розписки [PERSON] про отримання коштів від [PERSON] є фіктивними, та складені навмисно з метою винесення в подальшому відповідного рішення в рамках іншої цивільної справи про визнання квартири [ADDRESS] спільним майном та її подальшого поділу, також не знайшли підтвердження в судовому засіданні. Тому, позовні вимоги [PERSON] суд також вважає необґрунтованими, і такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed