Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Станично-Луганська селищна військово-цивільна адміністрація Щастинського району Луганської області, про визнання осіб таким, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій просила визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] ). В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що вона та її чоловік є власниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] ). Позивачка зазначила, що вона з чоловіком отримали земельну ділянку під забудову вказаного будинку на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва від 25.01.1978 року. На вказаній земельній ділянці позивачка та її чоловік, побудували житловий будинок. Рішенням Виконавчого комітету Станично-Луганської ради народних депутатів №389 від 22.08.1989 року було перейменовано та перенумеровано адресу зазначеного будинку, що також підтверджується записом в технічному паспорті на будинок. У вказаному будинку зареєстровані сини позивачки та третьої особи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Однак, відповідачі по справі фактично не мешкають у вказаному будинку з 2014 року, оскільки виїхали до м. Луганськ. Позивачка зазначила, що не має достовірної інформації щодо точної адреси мешкання синів, однак коли, вона останній раз з ними спілкувалася, то відповідачі повідомили, що не мають наміру повертатися до смт. Станиця Луганська навіть для того аби знятися з реєстрації у вказаному житловому будинку. Таким чином, позивачка вимушена звернутися до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком з тих підстав, що вони не проживають тривалий час у вказаному будинку і добровільно з реєстраційного обліку не знімаються. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивачка надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, жодних заяв чи клопотань від них не надходило. Враховуючи, що відповідачі про дату та час розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідачі відзивів не подавали, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідачів за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи - Станично-Луганської селищної ВЦА Щастинського району Луганської області у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Станично-Луганської селищної ради депутатів трудящих №21 від 15.10.1974 року [PERSON] та [PERSON] надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці по [ADDRESS] та зобов`язано отримати від Станично-Луганського техбюро технічну документацію на право будівництва по вказаному рішенню з подальшим оформленням в нотаріальній конторі. Відповідно до копії договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на право приватної власності, з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 25.01.1978 року [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету ради депутатів трудящих за №27 від 28.12.1977 року, надано право безстрокового користування земельною ділянкою [ADDRESS] . Право приватної власності зареєстровано Ворошиловградським БТІ за [PERSON] - Ѕ частка будинку та [PERSON] - Ѕ частка будинку, про що 19.12.1989 року зроблено запис в реєстрову книгу №25, реєстр №4026. Рішенням Виконавчого комітету Станично-Луганської ради народних депутатів №389 від 22.08.1989 року «Про перенумерацію домогосподарств в смт. Станично-Луганське» перейменовано та перенумеровано адресу зазначеного будинку з « [ADDRESS] » на « [ADDRESS] ». Зі змісту відповіді Начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 05.10.2021 року за №175 слідує, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частці на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого державним нотаріусом Ворошиловградської державної нотаріальної контори 11.02.1978 року за №1-750. В зазначеному будинку зареєстровані: позивачка [PERSON] , 1952 року народження, третя особа [PERSON] , 1952 року народження, відповідачі: [PERSON] , 1977 року народження, [PERSON] , 1985 року народження, що підтверджується довідкою №790 від 16.06.2021 року, виданою заступником селищного голови Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області Макєєвим В.М., однак відповідачі фактично там не проживають з 2014 року, що підтверджується актом від 16.06.2021 року, складеним [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають з 2014 року, будинком не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачують, домовленості з позивачкою та третьою особою про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої їх реєстрації у будинку позивачки та третьої особи наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаним будинком. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявляла вимог про стягнення з відповідачів на її користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за її рахунок. На підставі викладеного і

Outcome: approved