Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою [ADDRESS], що належить на праві власності позивачу та [PERSON] (третій особі у справі). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач зареєстрований у вказаному жилому приміщенні, яке належить позивачу та третій особі на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.11.2000 року виконавчим комітетом Оріхівської міської ради Запорізької області. Відповідач за вказаною адресою з початку 2015 року фактично не проживає, жилим приміщенням не користується, речей відповідача у квартирі немає. Посилаючись на ст. 41, 124 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України, позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаною квартирою. Позивач та третя особа в судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, подали письмові заяви про розгляд справи без їх участі, підтримання позовних вимог та відсутність заперечень проти заочного рішення. Відповідач повідомлявся про час і місце розгляду справи шляхом направлення судового виклику за місцем реєстрації, в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України, однак у судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, у звязку з чим вважається повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та третя особа є співвласниками в рівних частках квартири, розташованої за адресою [ADDRESS], на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 02.11.2000 року виконавчим комітетом Оріхівської міської ради Запорізької області. З квітня 2015 року за вказаною адресою за згодою позивача та третьої особи був зареєстрований відповідач, і залишається зареєстрованим за цією адресою на час розгляду справи, однак фактично не проживає і не користується цим житлом більше одного року. Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 25.03.2016 року був розірваний шлюб між позивачем та відповідачем. Права власності чи іншого майнового права на спірне житло відповідач не має. Таким чином, із змісту позовних вимог випливає, що станом на час розгляду справи позивач та третя особа не вважають відповідача членом своєї сімї, а наявності поважних причин відсутності відповідача за адресою проживання понад один рік з матеріалів справи не вбачається. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Суд вбачає, що між сторонами виникли відносини, що регулюються главою 32 ЦК України. Так, відповідно до\~статті 41 Конституції України\~та\~пункту 2 частини першої статті 3,\~статті 321 ЦК\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі\~статтею 92 Конституції України\~правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що належить позивачам. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 317, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved