Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області з дійсним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що 16.03.1996 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука по справі № 524/3542/16-ц шлюб між ними було розірвано. Перебуваючи в шлюбі, 30.10.1996 року вона за свої особисті кошти придбала квартиру [ADDRESS] (колишня назва 50 років Жовтня), в м. Кременчуці Полтавської області. Факт придбання квартири за її особисті кошти відповідач визнає, але укласти договір поділу майна подружжя з невідомих причин відмовляється. Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати за нею, [PERSON], право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] (колишня назва 50 років Жовтня) в м. Кременчуці Полтавської області, придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.1996 року посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №10185. Сторони в судове засідання не з'явились, надіслали заяви про розгляд справи без їх участі. У своїй заяві відповідач [PERSON] проти задоволення позову не заперечував, підтвердив те, що спірну квартиру позвач придбала за власні кошти. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 16.03.1996 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований у відділі актів громадянського стану Кіровоградського міськвиконкому, актовий запис №108. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука по справі № 524/3542/16-ц даний шлюб між сторонами було розірвано. 30.10.1996 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (нова назва - [PERSON] ) в м.Кременчуці, серії ААВ №644423, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №10185(а.с.9-10). Вказана квартира 01.11.1996 року була зареєстрована Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації на праві особистої приватної власності за [PERSON] (а.с.10). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте(джерело набуття). Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Враховуючи те, що спірна квартира, придбана 30.10.1996 року хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти [PERSON], що не заперечувалось відповіачем в його заяві від 11.11.2016р. адресованій суду,суд приходить до висновку, що вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю позивача. Приймаючи до уваги те, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і підтверджуються наданими суду доказами, які є належними та допустимими, в звязку з чим підлягають задоволенню.

Outcome: approved