Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати [PERSON] та його неповнолітню доньку [PERSON], 2010 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування вимог зазначила, що вона є наймачем спірної квартир. У квартирі зареєстровані її брат [PERSON] та племіниця [PERSON], 2010 року народження. Зазначила, що більше двох років [PERSON] не проживає, а племіниця взагалі ніколи не проживала у квартирі. В квартирі відсутні їх особисті речі, відповідач не несе витрат по утриманню жилплощі, не сплачують комунальні платежі, що утворює для позивачів додаткові труднощі. Представник позивача наддала заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, з урахуванням доводів позовної заяви та наданих суду доказів, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS](а.с.5). У вказаній квартирі зареєстровані також [PERSON] та [PERSON], 2010року народження. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі понад два роки, в квартирі відсутні його особисті речі. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS], відсутній понад шість місяців без поважних причин, а тому позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловою площею у спірній квартирі, підлягає задоволенню. При вирішенні позовних вимог про визнання [PERSON], 2010 року народження, такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS], суд виходить з наступного. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно зі ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Суду не надано доказів про місце проживання [PERSON] за іншим місцем проживання з матір'ю, або батьком. Тому, з метою захисту житлових прав малолітньої [PERSON], суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Питання про судові витрати суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial