Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Галицької районної державної адміністрації Івано-Франківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У зазначеному житловому будинку також зареєстровані її дочка, [PERSON] , [INFO] та її син, [PERSON] , [INFO] , племінник, [PERSON] , [INFO] . Відповідачі у вказаному будинку не проживають більше п`яти років, але продовжують бути зареєстрованими за вказаною адресою. Відповідачі жодних дій по утриманню будинку не здійснюють. Позивач не в змозі вільно розпоряджатись своїм майном, у зв`язку з чим змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та підтримку позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та визнання позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначила, що не заперечує щодо задоволення позову, оскільки вона та її син [PERSON] багато років проживають за межами України. Третя особа - Служба у справах дітей Галицької РДА Івано-Франківської області представника у судове засідання не скерувала. Начальником служби Думан Є. подано до суду рішення засідання комісії з питань захисту прав дитини від 14.05.2019 р. та заяву про підтримку рішення комісії та розгляд справи без участі представника служби у справах дітей. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку також зареєстровані дочка позивача, [PERSON] , [INFO] та її син, [PERSON] , [INFO] , племінник, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією довідки, виданою виконавчим комітетом Галицької міської ради Івано-Франківської області № 197 від 31 січня 2019 року (а.с. 13). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 31 січня 2019 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не проживають. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбаченому законом. Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Відповідачі мають об`єктивну можливість користуватися спірним житловим приміщенням, перешкод їм позивач не чинить, поважності причини їхньої відсутності у спірному будинку не встановлено. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що відповідачі не приймають участі у витратах по утриманню будинку, не сплачують комунальні та інші платежі, не допомагають позивачу в проведенні поточних ремонтів. Таким чином суд вважає, що відповідачі добровільно покинули будинок, у якому зареєстровані, ніяких перешкод в проживанні у ньому їй ніхто не чинив, а оскільки вони не проживають без поважних причин більше одного року у вказаному будинку, то в силу цього втратили право на користування житлом, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Частиною 1 ст. 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Таким чином малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі малолітньої дитини. Як встановлено у судовому засіданні малолітній [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю за кордоном. Згідно заяви, поданої відповідачем [PERSON] така визнає позовні вимоги повністю, просить позов задовольнити, оскільки проживає разом із сином багато років за межами України. (а.с. 29). Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Крім того, слід зазначити, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації.

Outcome: approved