Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька до досягнення ним 16-річного віку, посилаючись на те, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, не надає матеріальної допомоги на його утримання, не спілкується з дитиною. Позивач не має змоги отримати від відповідача дозвіл на виїзд дитини за кордон, оскільки її колишній чоловік без пояснення причин відмовляється надати нотаріально оформлені дозволи на тимчасові поїздки сина за територію України. 17.12.2013 року вона зареєструвала шлюб з громадянином Росії, [PERSON] і періодично їй треба від»їздити до Російської Федерації разом з малолітнім сином, проте враховуючи те, що відповідач відмовляється надавати дозволи на виїзд її з дитиною за кордон, вона була вимушена звернутися з позовною заявою до суду. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги за викладеними в позові обставинами та просила суд задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом направлення на його адресу судової повістки. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, а відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідно до положень ст.74 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та постановити заочне рішення відповідно до положень ст.224-227 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, а також дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] - відповідач по справі, та [PERSON] - позивачка, згідно свідоцтва про народження (а.с.8). Відповідно до копії заочного рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 24.05.2013 року, шлюб між сторонами по справі було розірвано, а також стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини (а.с.5-7). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію шлюбу, позивачка та гр-н Росії [PERSON] зареєстрували шлюб 17.12.2013 року (а.с.15). Як встановлено судом, дитина постійно проживає з позивачем, яка піклується про сина, повністю матеріально та морально утримує, доглядає за ним, займається його вихованням. Відповідач дитиною не цікавиться, не зустрічається з нею, не надає матеріальну допомогу, не піклується про неї. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 180 Сімейного Кодексу України передбачений обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На даний час у позивача виникло питання стосовно виїзду дитини на відпочинок та оздоровлення за межі України. Оскільки вона не має можливості отримати дозвіл батька у передбаченому законом порядку через його незгоду, а для виїзду сина за межі України потрібна нотаріально посвідчена згода батька, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994р. (зі змінами та доповненнями), оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянами України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 3 п.2.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995р.(зі змінами та доповненнями), виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789 від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів. У відповідності до положень ст.ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснитися всупереч інтересам дитини. З огляду на викладені обставини, суд вважає за необхідне надати дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO], на виїзд за кордон без дозволу та супроводу його батька [PERSON] до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, оскільки позивачем конкретно не вказано країни виїзду та терміни перебування дитини за кордоном. На підставі викладеного та

Outcome: approved