Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що у 2007 році в період шлюбу ними за спільні кошти було придбано легковий автомобіль марки «ВАЗ-21112», 2007 року виготовлення, д.н.з.СВ4152АОІ, та причіп марки «ПА-004», д.н.з.[NUMBER], які зареєстровано на відповідача. В 2015 році шлюб між ними розірвано, вони проживають окремо, вказані транспортні засоби та документи на них залишилися у відповідача, який в добровільному порядку вирішити питання про їх поділ шляхом компенсації їй половини вартості цього майна не бажає. В звязку з цим, просить виділити відповідачу у власність вищезазначені автомобіль та причеп, стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості транспортних засобів в розмірі 40644,19 грн. та понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору та на оплату експертизи. [PERSON], [PERSON] вступили у справу в якості третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору, предявивши позов до [PERSON], [PERSON] та обгрунтовуючи свої вимоги тим, що спірні автомобіль та причіп мають належати на праві спільної сумісної власності не тільки подружжю, а всім чотирьом членам сімї [PERSON], так як вони проживали однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет; дані транспортні засоби були придбані за рахунок накопичених коштів всіх членів сімї, причому доля їх вкладу була значно більшою за частину коштів їх сина [PERSON] та колишньої невістки [PERSON], так як син офіційно не працював, перебиваючись тимчасовими заробітками; [PERSON] з 2003 по 2005 рік знаходилась у декретній відпустці, а потім отримувала заробітну плату на рівні їх пенсії; значна частина коштів була акумульована за рахунок доходу, отриманого від спільного обробітку земельної ділянки, вирощування картоплі. В звязку з цим, просять визнати автомобіль та причіп обєктом спільної сумісної власності членів сімї [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], залишивши вказані транспортні засоби їх сину [PERSON] й стягнувши з нього на користь інших осіб грошову компенсації в розмірі по 1/4 частини їх вартості кожному. Представник позивачки [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити, оскільки на автомобіль та причіп має поширюватися презумпція майна, придбаного під час шлюбу; до того ж, ці транспортні засоби були придбані за кошти молодого подружжя [PERSON], для цілей їх молодої сімї, так як у батьків відповідача мався свій автомобіль марки «Москвич». Зауважує, що [PERSON] хоча й проживали в одному будинку, допомагаючи одне одному, але спільного бюджету в них не було, молоде подружжя [PERSON] жило своїм життям, а старих [PERSON] своїм, ніякої домовленості між ними на створення спільної сумісної власності не було. В звязку з цим, заперечує проти задоволення позову третіх осіб. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти розподілу автомобіля та причепа, щоб вони залишилися в нього зі сплатою ним грошової компенсації вартості часток, але вважає дані транспортні засоби обєктом спільної сумісної власності всіх чотирьох [PERSON], так як батьки давали кошти на їх придбання; зазначає, що в батька дійсно був свій автомобіль марки «Москвич», який у подальшому був списаний. Стверджує, що позивачка вже забрала частину їх спільного подружнього майна, проти чого він не заперечував. Треті особи, як і їх представник, в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали й пояснили, що спірні автомобіль та причіп повинні належати до спільної сумісної власності чотирьох членів сімї [PERSON], так як вони разом проживали, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувалися одне про одного й з огляду на положення ст.3 СК України, ч.2 ст.64 ЖК України мали всі ознаки єдиної сімї; автомобіль та причіп використовували для задоволення потреб всіх осіб, хоча в них мався і старенький автомобіль «Москвич». Значну частину коштів на придбання спірних транспортних засобів вона з чоловіком давали молодому подружжю [PERSON]; ці кошти були заощаджені ними за рахунок пенсії та доходу від ведення підсобного господарства, вирощування сільськогосподарської продукції. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] (відповідач) та [PERSON] (позивачка) 28 квітня 1991 року уклали між собою шлюб, який було розірвано заочним рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 10 березня 2015 року. Легковий автомобіль марки «ВАЗ-21112», чорного кольору, д.н.з.[NUMBER], 2007 року виготовлення, було зареєстровано 04 грудня 2007 року в РЕГ 5 МРВ ДАІ м. Бахмач ВДАІ УМВС України у Чернігівській області на [PERSON]; причіп легковий марки «ПА-004», синього кольору, д.н.з.[NUMBER], 2012 року виготовлення, було зареєстровано 04 жовтня 2012 року в Бахмацькому ВРЕР УДАІ УМВС України у Чернігівській області на [PERSON], що підтверджується копіями свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії СВС №034055, серії САО №060516, листом ТСЦ №7443 м. Ніжин Чернігівської області від 22.12.2015р. Зазначені обставини свідчать про те, що вказані транспортні засоби були придбані за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Вирішуючи питання про належність спірного майна до обєктів спільної сумісної власності подружжя [PERSON], [PERSON] чи то спільної сумісної власності членів сімї [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Приписами ст.60 СК України встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Водночас, в правових позиціях, викладених у постановах Верховного Суду України від 03.06.2015р. по справі №6-38цс15, від 012.07.2015р. по справі №6-612цс15, від 16.12.2015р. по справі №6-2641цс15, зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна; застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, що також узгоджується з положеннями п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1/час набуття такого майна; 2/кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3/мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. В судовому засіданні встановлено, що спірні автомобіль та причіп були придбані під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі (критерій 1). З індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ (форма ОК-5), довідки про доходи від 25.07.2016р. вбачається, що позивачка [PERSON] працювала й отримувала стабільний доход; її чоловік [PERSON] згідно записів трудової книжки офіційно не працював, але отримував певний доход від праці по найму, що не оспорювалося ніким з учасників процесу (обставина не підлягає доказуванню згідно з приписами ч.1 ст.61 ЦПК України). Третіми особами всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів того, що частина коштів з їх пенсійного забезпечення, доходу від ведення підсобного господарства була спрямована саме на придбання спірного майна, а не надана молодому подружжю [PERSON] у вигляді дарунку, вкладу на розвиток та підтримку молодої сімї; навіть у своїй позовній заяві [PERSON], [PERSON] вказують на внесення частини своїх грошових вкладень в сімю, а частину як сімейну касу, що свідчить про різність бюджетів сімї молодих та старих [PERSON]. З показань допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], досліджених записів погосподарських книг також вбачається лише спільне проживання, ведення підсобного господарства [PERSON], тоді як про обставини придбання автомобіля та причепа (чия ініціатива, за які кошти, вартість, тощо), існування спільного бюджету, взаємних прав та обовязків, як обовязкових чинників сімї (ст.3 СК України, ч.2 ст.64 ЖК України), ніхто з вказаних осіб повідомити не зміг, так як не був їх безпосереднім очевидцем. На підтвердження такого висновку є й та обставина, що спірне майно було зареєстровано саме на відповідача, тоді як його батьки таким правом не скористалися і не мали наміру цього робити. Крім того, треті особи [PERSON], [PERSON], як і відповідач [PERSON], претендують лише на спірні транспортні засоби, не вважаючи спільним сумісним майном всіх членів сімї решту майна, яке позивачка забрала після припинення шлюбу й проти чого вони не заперечували. Отже, суд вважає, що спірне майно було набуте за кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] (критерій 2). Як вбачається зі змісту позовної заяви третіх осіб, пояснень [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні, придбати спірні транспортні засоби вирішило саме подружжя молодих [PERSON], які й стали збирати для цієї цілі необхідні кошти; при цьому, в користуванні третіх осіб знаходився старенький автомобіль марки «Москвич». Отже, мета придбання автомобіля та причепа це задоволення потреб позивачки та відповідача, а та обставина, що цими транспортними засобами подружжя давало можливість користуватися своєму неповнолітньому сину, батькам, сестрі відповідача не має правового значення для вирішення спору (критерій 3). Також, суд бере до уваги й ту обставину, що сам відповідач у судовому засіданні зазначив про предявлення його батьками даного позову не з метою захисту їх порушених прав чи інтересів, а задля помсти колишній дружині. Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд вважає, що вищезазначені автомобіль та причіп слід віднести до обєктів спільної сумісної власності подружжя й лише позивачка та відповідач по справі мають право на його поділ між собою. Оскільки шлюбний договір між подружжям не укладався, а домовленістю між ними не було визначено розміри часток у разі поділу майна, то згідно з вимогами ч.1 ст.70 СК України, ч.2 ст.372 ЦК України частки майна сторін є рівними по 1/2 кожному. Зважаючи, що предметом спору між сторонами є автомобіль та причіп, які згідно з ч.2 ст.183 ЦК України є неподільними речами, обоє дійшли згоди на отримання позивачкою грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно, то вибраний [PERSON] спосіб та порядок поділу майна узгоджується з вимогами ч.1 ст.70 СК України та не суперечить приписам ст.71 СК України. Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №269 від 22.08.2016р., який ніким з учасників процесу не оспорювався, ринкова вартість автомобіля [NUMBER], складає 77516,72 грн., а причепа марки «ПА-004», д.н.з.[NUMBER], - 3771,66 грн. Загальна вартість спірного майна, що є обєктом поділу, становить 81288,38 грн. (77516,72 + 3771,66) й, відповідно, вартість 1/2 частини кожного співвласника 40644,19 грн. Отже, дана сума (40644,19 грн.) підлягає стягненню з [PERSON], за яким залишаються вказані транспортні засоби, на користь [PERSON] Оскільки поділ автомобіля проводиться між його співвласниками, то згідно з ч.3 ст.372 ЦК України право спільної сумісної власності сторін на нього слід припинити. Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги [PERSON] про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, є обгрунтованими й підлягають задоволенню, в той час як позов третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON], [PERSON] про визнання майна обєктом спільної сумісної власності сімї та його поділ - слід залишити без задоволення. Зважаючи на задоволення вимог позивачки, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на її користь необхідно також стягнути понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн. (за подачу позову) і 275,60 грн. (за подачу заяви про забезпечення позову), по оплаті судової автотоварознавчої експертизи в сумі 2643,00 грн. Накладений ухвалою суду від 29.01.2016р. арешт на спірні автомобіль та причіп шляхом заборони їх відчуження слід залишити до виконання [PERSON] даного судового рішення про сплату коштів. На підставі викладеного,

Outcome: approved