Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовомдо [PERSON] , в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 12 серпня 1987 року по 07 грудня 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . У період шлюбу за сумісні кошти подружжя був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначений житловий будинок було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 06 квітня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори. [INFO] року [PERSON] помер. Звернувшись до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину житлового будинку, придбаного під час шлюбу, позивачу було повідомлено, що її колишній чоловік - [PERSON] за життя склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно він заповів свої другій дружині - [PERSON] . У зв`язку з тим, що без згоди спадкоємця за заповітом - [PERSON] , видати свідоцтво про право власності на частину домоволодіння як співвласнику неможливо, [PERSON] було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії. Посилаючись на норми статтей 22 та 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, а також норми Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, позивач просила визнати за неюправо власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2017 року головуючим суддею визначено суддю Пархоменко І.О. Ухвалою від 05.10.2017 року відкрито провадження по справі. Строк відрядження судді Пархоменко І.О. закінчився 06.08.2018 року, цивільна справа по суті не розглянута. Згідно розпорядження керівника апарату суду від 17.09.2018 року за № 807 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2018 року, справу передано до розгляду судді Трояновській Т.М. Ухвалою від 18 вересня 2018 року зазначена цивільна справа була прийнята до провадження суддею Трояновською Т.М., визначено, що справа підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження. 30 жовтня 2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , який був зареєстрований за вхідним № 5320/18-вх., відповідно до якого адвокат відвідача зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та незаконними, оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільної участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна. Визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, повинен бути також встановлений той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти подружжя, доказів чого позивачем не надано. Також адвокат Кислий А.М. зазначив, що позивачем порушено строк позовної давності на пред`явлення вимоги щодо поділу майна колишнього подружжя, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 71 - 73). Ухвалою від 05 грудня 2018 року було частково задоволене клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано від Комунального підприємства «Нововодолазьке архітектурно інвентаризаційне бюро» копію інвентарної справи на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , та від Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області копію спадкової справи, відкритої після смерті [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 31 січня 2019 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень. Представник позивача - адвокат Мякота Т.М. у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні тим, що містяться у позові. При цьому, адвокат звернула увагу на те, що заперечуючи проти позовних вимог відповідачем не надано доказів того, що спірний житловий будинок є особистою власністю [PERSON] , та який за життя не спростував поширення правового режиму спільного сумісного майна на нього, в тому числі у судовому порядку. Спростовуючи доводи відповідача та її захисника щодо застосування строку позовної давності, [PERSON] зазначила, що в даному випадку перебіг строку позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом повинен відраховуватися не від часу розірвання шлюбу, а від часу смерті її колишнього чоловіка. Так, адвокат звернула увагу на те, що право позивача - [PERSON] щодо її майнових прав на 1/2 частину житлового будинку, придбаного в період шлюбу з [PERSON] було порушено після смерті останнього та відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності у квітні 2017 року . [PERSON] та її захисник - адвокат Кислий А.М. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували та наполягали на застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.Посилаючись на положення статтей 257 та 261 Цивільного кодексу України зазначили, що шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано 07 грудня 2010 року, а отже саме з цього часу [PERSON] ,було відомо про порушення її майнових прав на спірний житловий будинок На думку відповідача та її представника, позивачем не доведено факту того, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права раніше. Також адвокат Кислий А.М. зазначив, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, з огляду на те, що позивачем не надано доказів того, що спірний житловий будинок був придбаний за спільні кошти колишнього подружжя. Вислухавши пояснення учасників справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. З матеріалів справи судом встановлено, що12 серпня 1987 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, про що Нововодолазьким районним відділом запису актів громадського стану Харківської області зроблено відповідний актовий запис № 76 та видане свідоцтво про укладання шлюбу серії [NUMBER] . Відповідно до вказаного свідоцтва після укладання шлюбу подружжю було присвоєні прізвища « [PERSON] » (а.с. 8). 07 грудня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 79 та 20 січня 2012 року [PERSON] видане свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 9). Як встановлено в ході судового розгляду справи, 06 квітня 2001 року відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 520, [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок, щознаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11, 48). З копії інвентаризаційної справи № 236 на вищевказаний житловий будинок, яка була надана Комунальним підприємством «Нововодолазьке архітектурно - інвентаризаційне бюро» 12.02.2019 року за вихідним № 132, вбачається, що вищевказаний договір у встановленому законом порядку був зареєстрований за місцем знаходження будинку у Нововодолазькому малому державному підприємстві технічної інвентаризації (а.с. 110 - 120). Таким чином, спірний житловий будинок було придбано під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстровану шлюбі. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 31.03.2017 року вбачається, що [INFO] у віці 66 років у селі Ватутіне Нововодолазького району Харківської області помер [PERSON] , [INFO] , про що 15 вересня 2016 року Виконавчим комітетом Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області складений відповідний актовий запис № 27 (а.с.10). Перевіривши матеріали спадкової справи № 6/2017 (номер у Спадковому реєстрі № 60162687, дата реєстрації 27.01.2017 року), що направлені на адресу суду Нововодолазькою державною нотаріальною конторою Харківської області 09.01.2019 року встановлено, що [PERSON] визначивсвоїх спадкоємців шляхом складання заповіту. Відповідно до копії заповіту, посвідченого секретарем Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Удовицею Наталією Василівною 15.12.2014 року, зареєстрованого у реєстрі за № 123, [PERSON] все його майно, де б воно не знаходилось і в чому б воно не виражалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що по закону він буде мати право, заповів [PERSON] , 1967 року народження. Також з матеріалів спадкової справи, судом встановлено, що окрім відповідача по справі - [PERSON] , до нотаріальної контори також звернулась колишня дружина [PERSON] - позивач, [PERSON] , яка відповідно до заяви, зареєстрованої по книзі обліку і реєстрації спадкових справ № 38 від 24.02.2017 року о 10 годині 00 хвилин, повідомила про те, що приймає спадщину та претендує на половину майна померлого, яке було придбано останнім в період їх зареєстрованого шлюбу (а.с. 91 - 96). З копії постановидержавного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської областіЗмієвської Т.М., прийнятою 12 квітня 2017 року та зареєстрованою за вихідним № 242 вбачається, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, який розташований за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] через те, що позивачем не надано оригіналу правовстановлюючого документу, який пройшов державну реєстрацію, на спірний житловий будинок, а також через те, що між спадкоємцями померлого виник спір (а.с. 14). Вирішуючи даний спір суд враховує приписи частини 1 статті 58 Конституції України відповідно до якої,закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими Сімейним кодексом України. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вищевказане положення закону кореспондується з положеннями статті 60 Сімейного кодексу України. Згідно зі статтею 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Враховуючи викладене слід дійти висновку, що конструкція норми статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України та статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя, проте тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Нормами частини 1статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частини 6 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях В даній конкретній справі відповідачем не доведено та не надано жодного доказу того, що спірний житловий будинок був придбаний за особисті кошти померлого [PERSON] , а отже не спростовано презумпцію спільності майна колишнього подружжя. Натомість, з письмових доказів по справі вбачається, що житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] був придбаний 06 квітня 2001 року під час перебування [PERSON] та [PERSON] у юридичному шлюбі та задовго до його розірвання - 07 грудня 2010 року. Також окремо слід відзначити,що презумпція спільності права власності на житловий будинок, що був придбаний колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] не була спростована за життя й самим померлим. Відповідно до вимог частини3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як вже зазначалося майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Положеннями статті 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 Сімейного кодексу). Крім того,судом встановлено, що після смерті [PERSON] і відкриття спадщини, його колишня дружина - [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні. Подаючи зазначену заяву, остання заявила про те, що зареєстроване за спадкодавцем майно має статус спільного майна подружжя і належить їм у рівних частках. У судовому засіданні відповідач та її представник просили застосувати строк позовної давності та відмовити в позові з тих підстав, що позивач з дня розірвання шлюбу, а саме 07 грудня 2010 року, не ставила питання про поділ майна подружжя, а отже втратила право на поділ майна колишнього подружжя у судовому порядку. Проте, суд не приймає до уваги вказані доводи відповідача та її захисника, виходячи із наступного. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. При цьому, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного процесуального кодексу України). Приписами статті 20 Сімейного кодексу України встановлено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених, зокрема, частиною другою статті 72 цього Кодексу. У частині 2 статті 72 Сімейного кодексу України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Таким чином, вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюбу, на який посилається відповідач, а з часу, коли особа дізналися або повинна буда дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності Аналогічний висновок щодо застосування строку позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя зроблений колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 року по справі № 441/1224/15-ц (провадження № 61 - 7994св18) та колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 року по справі № 2 - 142/2011 (провадження № 61 - 31864св18). Обов`язковою умовою застосування позовної давності є порушення права на майно одним із співвласників. У зв`язку з цим перебіг позовної давності не розпочнеться, якщо після розірвання шлюбу права того, хто залишив свою частку у спільному майні, не вимагаючи його поділу, не будуть порушені колишніми дружиною чи чоловіком. Тобто, перебіг строку позовної давності почнеться з моменту (часу) порушення співвласником права власності на майно. В даному випадку, суд погоджується з доводами позивача про те, що її майнове право на житловий будинок було порушено після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та відповідно строк позовної давності у спірних правовідносинах, розпочався з моменту, коли позивач дізналася про відкриття спадщини на спадкове майно після смерті [PERSON] та те, що [PERSON] виявила бажання успадкувати після смерті [PERSON] спірний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в цілому. А отже, позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом. Оскільки судом встановлено, що спірний житловий будинок було придбано під час юридичного шлюбу позивача зі спадкодавцем [PERSON] , то незалежно від того, хто із подружжя був зареєстрований його власником, він є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Ухвалюючи рішення та повністю задовольняючи позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, суд вважає за необхідне вирішити згідно підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами по справі судових витрат. Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частинами 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 640 гривень 00 копійок, що підтверджено квитанцією № 0.0.761961944.1 від11.05.2017 року, виданої Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (а.с. 3а). Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Суд дійшов до висновку про повне задоволення позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з чимнеобхідно стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 гривень 00 копійок. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved