Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , Приватного виконавця округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича про визнання права власності на майно, зняття арешту та заборону відчуження. Позивачем також подано заяву про забезпечення позову, в якій просить в порядку ст. 149, 150 ЦПК України вжити заходів забезпечення цивільного позову, а саме: зупинити продаж арештованого майна, що належить на праві власності відповідачу [PERSON] та заборонити вчиняти будь-які дії з її відчуження, включаючи заборону проводити торги, заборону видавати протокол торгів, заборону складати акт приймання- передачі майна. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду. Сторони в судове засідання не з`явились, оскільки не повідомлялись про час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України, що не є перешкодою для розгляду даної заяви. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та матеріали поданої заяви, суд вважає, що у задоволенні заяви про забезпечення позову необхідно відмовити. Частиною 2 ст. 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Згідно з ч. 5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги про забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких дій з відчуження нерухомого майна та проведення торгів є суттєвим обмеженням власника, право власності якого набуто за підстав, незаконність яких на момент подання позовної заяви та вирішення питання про забезпечення позову не встановлена, у праві володіння, користування та розпорядження майном. Обраний представником позивача вид забезпечення позову, на думку суду, не є співмірним з заявленими вимогами, оскільки може впливати на права, свободи та інтереси інших осіб, які до участі у справі не долучені, що свідчить про необґрунтованість заявлених вимог та необхідності відмови у забезпеченні позову у спосіб та за підстав, що зазначені позивачем. Окрім того визначений заявником вид та спосіб забезпечення позову є вирішенням цивільної справи по суті. Виходячи з принципів справедливості та розумності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Outcome: dismissed