Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та стягнення моральної шкоди, в якому просить зобов'язати [PERSON], [PERSON], які проживають за адресою: [ADDRESS], усунути перешкоди у здійснені нею, [PERSON] права власності відносно належної їй на праві приватної власності квартири [ADDRESS], шляхом виселення останніх з вказаної квартири; стягнути з відповідачів моральне відшкодування у розмірі 100000 гривень, а також судові витрати у розмірі 3654 гривні. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 16.02.2004 року, який зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 21.06.2005 року. Після відповідної реєстрації квартири [ADDRESS] на ім'я позивачки, на прохання відповідача [PERSON], який у той час жив із своїм неповнолітнім сином - [PERSON], позивачка дозволила залишитись їм деякий час проживати у даній квартирі. Після закінчення передбаченого домовленістю строку відповідач [PERSON] з зазначеної квартири не виселився, продовжує незаконно утримувати її та знаходиться у ній без будь-яких правових підстав. Позивачка також зазначила, що відповідач [PERSON] неодноразово звертався до суду з позовними заявами про скасування права власності позивачки, проте ніякого позитивного вирішення цього питання відповідач не отримав. На теперішній час відповідачі знаходяться у належній позивачці квартирі, незаконно утримують її, своїми діями перешкоджають їй вільно розпоряджатися належним позивачці майном, володіти та користуватися ним, чим порушують її право власності. Крім того, позивачка в своєму позові зазначила, що відповідачі своїми неправомірними діями, які виразились у довготривалому незаконному утриманні належної позивачці квартири, неможливістю нею користуватися та розпоряджатися, спричинили їй моральну шкоду, яка виразилась у порушенні її життя, у зв'язку з неможливістю розпоряджатися належним позивачці майном. Представник позивача надав до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі, позов своєї довірителькипідтримує в повному обсязі, проти задоволення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся відповідно до вимог ч.9 ст.74 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно ст.169 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні вставлено, що відповідно до договору дарування від 16.02.2004 року посвідченого Сімаченко С.Л. державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №5-65, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру під [ADDRESS], яка складається з двох кімнат, загальною площею 37,3 кв.м, у тому числі житловою - 20,7 кв.м. Даний договір зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за №519 пр - стр 60 - р. 3106. Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «ОМБТІ та РОН» № 7563004, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 25.04.2005 року, 20.04.2005 року в Малиновський РВ надійшла заява від гр. [PERSON], [INFO], що проживає: [ADDRESS] про те, що гр. [PERSON] 19.04.2005 року приходила до нього додому та погрожувала, що виселить з квартири насильницьким шляхом. В ході перевірки було встановлено, що у гр. [PERSON] на теперішній час розглядається справа у суді про незаконний продаж належної йому квартири. Дана квартира за договором дарування належить [PERSON], яка 19.04.2005 року з представником фірми «Пілігрім» Дмитром прийшли за даною адресою та зустріли там попередніх власників з якими відбулась розмова з приводу вселення в дану квартиру. В ході розмови будь-яких погроз з боку гр. [PERSON] не надходило. З листа в.о. директора КП «ОМБІ та РОН» від 22.03.2013 року вбачається, що станом на 31.12.2012 року в КП «ОМБІ та РОН» право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON]. Станом на 31.12.2012 року в КП «ОМБТІ та РОН» право власності на нерухоме майно за [PERSON] не зареєстроване. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Одеській області від 01.09.2014 року, місце проживання [PERSON] зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться. Як зазначає позивачка будь-яких договорів, що стосуються проживання, у тому числі договорів оренди, найму з відповідачами не укладала. За таких обставин, на думку суду, відмова відповідачів виконати законні вимоги власника квартири щодо виселення, ставить перешкоди у здійсненні позивачкою права власності зазначеною квартирою. Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Доказів, які б могли бути підставою для обмеження права власності [PERSON] на зазначену квартиру або сервітутів щодо зазначеної квартирина користь відповідачів матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема можуть бути припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обов'язку, або іншим способом. Стосовно позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини. Аналіз змісту цієї норми надає можливість зробити висновок, що компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме:протиправної поведінки, наявності завданої моральної шкоди, причинним зв'язком між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується та відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В ході розгляду даної справи стороною позивача не надано належних доказів, щодо обґрунтування та підтвердження порушених прав позивачки [PERSON] заявленими до відповідачів [PERSON] та [PERSON] У зв'язку із цим суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати на момент подання позову складають судовий збір у розмірі 3654 гривні, що підтверджуються квитанцією. З позовної заяви вбачається, що ціна позову дорівнює 100000 гривень - сума заявленої моральної шкоди, за яку позивачка сплатила судовий збір. Оскільки в задоволенні стягнення моральної шкоди позивачки було відмовлено, тому суд вважає, що підлягає стягненню з відповідачів сума судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, що становить 243,60 гривні.

Outcome: partial