Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 29.12.1998 року ВАТ «Росава» їй та членам її сім`ї: сину - [PERSON] та доньці [PERSON] , на підставі ордеру-направлення №221 було надано дві кімнати в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не проживає у зазначеній квартирі 2017 року. Крім того, відповідач не несе жодних витрат на утримання квартири, особистих речей відповідача в житлі немає. Реєстрація відповідача у вказаному житлі створює перешкоди в приватизації кімнат, оскільки фактичне місце перебування сина невідоме, на даний час він перебуває у розшуку, що перешкоджає позивачці надати до органів приватизації всі необхідні документи. А тому позивачка просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] та стягнути судові витрати по справі. Ухвалою суду від 13 травня 2021 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачки подала до суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач до суду не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 29 грудня 1998 року [PERSON] , в складі сім`ї: сина - [PERSON] та доньки - [PERSON] , Відкритим акціонерним товариством «Росава» видано ордер-направлення на №221 на квартиру площею 34,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Ордер видано на підставі рішення виконкому Узинської міської ради народних депутатів від 09.09.2002 №72, що підтверджується ордером № 104 від 19.09.2003 року. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , з 22.06.1999 року, проте фактично не проживає у ній з 2017 року по даний час, що підтверджується витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади №15.2-03/18912 від 19.07.2021 року та актом про фактично проживаючих осіб від 23 листопада 2021 року, складеним КП БМР «Світанок 2000». Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває справа №357/5548/18 з обвинувальним актом за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України /а.с. 16-20/. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2019 року оголошено розшук обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України [PERSON] /а.с. 16/. Вказаною ухвалою суду встановлено, що з часу перебування у провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, обвинувачений з серпня 2018 року не з`являється до суду. Крім того, [PERSON] у іншій кримінальній справі ухвалою слідчого судді Сквирського районного суду від 06.08.2018 року надано дозвіл на затримання обвинуваченого з метою приводу для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу тримання під вартою, а постановою слідчого від 03.08.2018 року оголошено у розшук. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно із статтею 4 ЖК Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР). Із встановлених судом обставин необхідно дійти висновку, що [PERSON] втратив інтерес до квартири, його відсутність не пов`язана із поважними причинами, він не проживає в указаній квартирі більше ніж шість місяців, тому наявні підстави для визнання його таким, що втратив право користування квартирою. У силу вимог статті 71 ЖК Української РСР заявлений позов про непроживання відповідача понад шість місяців у зв`язку з неповажними причинами за місцем реєстрації в жилому приміщенні є обґрунтованим. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже відповідачі несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій. Доказів на спростування вимог позивача відповідач суду не надав. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] втратив право на користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS] , оскільки не проживає у вказаному жилому приміщенні більше, ніж півроку без поважних причин. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Матеріали справи містять докази, понесення відповідачем на правничу допомогу адвоката витрат в розмірі 5 000,00 грн. На підтвердження цього відповідачем було надано: - Договір №01/09/21 про надання правової допомоги від 13 вересня 2021 року, укладений між Адвокатським бюро «Валентини Рашкової» та [PERSON] ; - Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії СК №8143/10; - Ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1155176; - Протокол узгодження гонорару (договірної ціни) від 13.09.2021 року; - Акт приймання-передачі наданих послуг від 29 листопада 2021 року на суму 5 000 грн.; - Копія квитанції №0.0.2273952506.1 від 20 вересня 2021 року на суму 2 500 грн.; - Квитанцію №0.0.2359658079.1 від 29 листопада 2021 року на суму 1 500 грн. Дослідивши надані докази, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, викладені обставини та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, застосовуючи принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 5 000,00 грн. як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу. При зверненні до суду з вказаним позовом позивачка сплатила судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. за розгляд позовної заяви, що підтверджується матеріалами справи. А тому на підставі ст. 141 ЦПК України відшкодуванню за рахунок відповідача підлягають судові витрати по справі в розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved