Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме: виділити у власність їй, [PERSON], ? частину квартири [ADDRESS], вартістю 58698 грн. 50 коп. та виділити у власність [PERSON], ? частину квартири [ADDRESS], вартістю 58698 грн. 50 коп.. В обґрунтування позову зазначає, що з 22 грудня 2000 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до 16 червня 2012 року, коли шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у травні 2005 року за спільні кошти сторони придбали квартиру [ADDRESS], вартість якої становила 8278,00 грн., яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.2005 року, власником зазначений [PERSON]. Для розрахунку за придбану квартиру, здійснення ремонтних робіт та купівлі необхідного обладнання для купленої квартири 11 травня 2005 року [PERSON] було укладено кредитний договір № ZPTOGK00000888 з ПАО «Приватбанк» на отримання коштів у розмірі 5995,00 доларів США. В той же день, 11.05.2005 року [PERSON] уклав договір іпотеки про надання в іпотеку нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS]. Позивачка дала згоду на отримання кредиту. Кредитний договір було укладено строком до 08 травня 2015 року. 11.04.2014 року отриманий [PERSON] кредит було погашено, який в період їхнього подружнього життя, тобто до 16 червня 2012 року сплачувався з сімейних коштів, а в період з 16.06.2012 року і до 11.04.2014 року кредит сплачувався рівними частинами, кожного місяця кожним з подружжя, кошти вносилися позивачкою та відповідачем. Сторони зареєстровані та проживають в даній квартирі, але через постійні сварки спільне проживання разом стає неможливим. Позивачка пропонувала чоловіку поділити квартиру добровільному порядку, але відповідач на дану пропозицію не погоджується. У зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав, оскільки в добровільному порядку відповідач не бажає поділити квартиру. Позивачка в судове засідання не зявилася, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини не явки суду не повідомив. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши надані докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що з 22 грудня 2000 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії І-ЖС № 044313 від 22 грудня 2000 року, актовий запис № 197. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 16.06.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ЖС № 090419 від 16 червня 2012 року, актовий запис № 22. Під час шлюбу сторони придбали квартиру за адресою: Запорізька область, м. Токмак, вул. Шевченка, 48/50, яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 2005 року, зареєстровано в реєстрі за № 316. Квартиру зареєстровано на ім'я [PERSON], що також підтверджується Витягом з державного реєстру правочинів від 11.05.2005 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.05.2005 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.04.2014 року. 11 травня 2005 року [PERSON] було укладено кредитний договір № ZPTOGK00000888 з ПАО «Приватбанк» на отримання коштів у розмірі 5995,00 доларів США. В той же день, 11.05.2005 року [PERSON] було укладено договір іпотеки про надання в іпотеку нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS]. Кредитний договір було укладено строком до 08 травня 2015 року. 11.04.2014 року були виконані умови договору іпотеки № ZPTOGK00000888 від 11.05.2005 року, відповідно до довідок Реєстраційної служби Токмацького міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області № 001 від 07.05.2014 року та № 216 від 11.04.2014 року. Відповідно до довідки про склад сімї ОСББ «Надія» від 30.01.2017 року за адресою: Запорізька область, м. Токмак, вул. Шевченка, 48/50 зареєстровані: [PERSON] до [PERSON] та [PERSON]. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Відповідно до вимог пп. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Квартира за адресою: Запорізька область, м. Токмак, вул. Шевченка, 48/50, придбана в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів іншого не надано. Відповідно до ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Згідно ст.70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема п. 23 передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014\~року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону № 3674-VI «Про судовий збір»), в звязку з відсутністю клопотання позивача щодо стягнення з відповідача сплаченого судового збору, судом дане питання не вирішується. Враховуючі наведене, на підставі статей 60, 61, 63, 68, 70 Сімейного кодексу України, статей 368, 372 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved