Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 28 травня 1996 року помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок №5 по вул. Бишівській в м. Фастові Київської області. Вказаний будинок не був зареєстрований належним чином відповідно до діючого законодавства. Первинна інвентаризація будинку з надвірними будівлями та спорудами Фастівським БТІ була проведена 31.01.1984 року на імя [PERSON]. Крім позивачки інших спадкоємців немає. В шестимісячний термін позивачка звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, але у видачі свідоцтва на спадщину їй було відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні поклала вирішення даного спору на розсуд суду. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 травня 1996 року помер батько позивачки [PERSON], про що 28 травня 1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану Фастівського міськвиконкому Київської області зроблено відповідний запис за № 305 (а.с.24). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок №5, що розташований по вулиці Бишівській в м. Фастові Київської області. Відповідно до акту від 20 червня 1967 року затвердженим головою Фастівської міської ради, відповідно до рішення виконавчого комітету міської ради від 21 квітня 1967 року за № 145 громадянину [PERSON] відведена ділянка площею 600 (шістсот) метрів квадратних по вул. Бишівській в м. Фастові під забудову житлового будинку (а.с.12). 20 червня 1967 року комунальним відділом виконавчого комітету Фастівської міської ради був укладений договір з [PERSON] на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою (а.с.14-15). Згідно технічного паспорту Фастівського бюро технічної інвентаризації будівництво вказаного будинку було завершено в 1980 році. Відповідно до рішення Виконкому Фастівської міської ради за №129 від23.06.1988 року були внесені зміни в генплан забудови будинку по вул. Бишівський, 5 (а.с.16). Згідно копії свідоцтва про народження позивачка є донькою померлого [PERSON] А згідно копії свідоцтва про одруження змінила прізвище на [PERSON]. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, в заяві [PERSON] про прийняття спадщини від 14.11.1996 року зазначено, що крім неї є ще спадкоємці три доньки померлого [PERSON] Проте, позивачка є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті батька [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру, оскільки інші спадкоємці не звертались до нотаріуса з відповідними заявами і в розумінні ст. 549 ЦК УРСР (в ред. 1963р.) є такими, що не прийняли спадщину. В шестимісячний термін після смерті батька лише позивачка звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 20 лютого 2017 року нотаріус Фастівської міської державної нотаріальної контори [PERSON] письмовим листом відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та надала розяснення про те, що у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, вказане питання підлягає вирішенню в судовому порядку. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) позивачка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном та встановлений законом термін подала до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини яву про прийняття спадщини. Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини 4 статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавства, що не передбачено обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1995 року №56, наказом Міністерства юстиції України від )7 лютого 2002 року №7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року №157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу, набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових на нерухоме майно та їх обтяжень». Виходячи із наведених положень можна дійти висновку, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року при набутті права власності на такі обєкти. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01.09.2011 р., №40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію обєктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). Документом який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, прибудованих до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогами законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно є технічний паспорт складений за результатами технічної інвентаризації (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 03.07.2012, №40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Враховуючи все вищеперераховане є підстави вважати, що [PERSON] за життя володів, користувався та розпоряджався вказаним будинком, який перебував у його власності, відповідно до вимог діючого на той момент законодавства. З розяснення п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вбачається, що відповідно до норм частини 5 статті 128 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із частиною 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право па спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 3.3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року вимоги спадкоємців про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках відсутності правовстановлюючих документів у звязку з їх втратою та/або відсутності реєстрації обєкта нерухомості за спадкодавцем підлягають задоволенню. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає, позовні вимоги доведеними та обґрунтованими.

Outcome: approved