Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про встановлення порядку та часу спілкування з дитиною; третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради. В обґрунтування позову вказує, що 15.05.2013 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] , від якого вони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Також вказує, що заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.03.2020 року у справі № 711/694/20 стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.01.2020 року і до досягнення сином повноліття. Цим же рішенням було встановлено факт проживання малолітнього [PERSON] разом зі своєю матір`ю та перебування на її утриманні. 13.05.2020 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси шлюб між позивачкою [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Разом з тим, позивачка [PERSON] зазначає, що на даний час їх з відповідачем спільний малолітній син продовжує проживати разом з нею та перебуває на її утриманні, оскільки відповідач [PERSON] добровільно не виконує вказане вище рішення суду та аліменти на утримання сина не сплачує, що змусило її звернутись до відділу ДВС із заявою про примусове виконання рішення. При цьому, вона (позивачка) не перешкоджає відповідачу спілкуватись із сином, однак він (відповідач) постійно з нею конфліктує щодо часу прогулянки із сином, інколи не повертає його їй по кілька днів, а також періодично погрожує матеріальною та фізичною розправою позивачці та чинить психологічний тиск на неї та на членів її сім`ї, про що свідчать неодноразові звернення позивачки до відділу поліції. Оскільки у неї (позивачки) та у їх малолітнього сина через таку поведінку відповідача виник певний психологічний стрес, вона просить суд встановити порядок та час спілкування батька (відповідача [PERSON] ) із сином [PERSON] , за наступним графіком: у перший та третій тиждень кожного місяця з 12:10 год. (час закінчення уроків у НВК) п`ятниці до 12:00 год. неділі. А також просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.10.2020 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 15.12.2020 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він вказує, що позов [PERSON] до нього про встановлення порядку та часу спілкування з дитиною є таким, що не підлягає до задоволення. При цьому, просить врахувати, що після розірвання шлюбу з позивачкою у справі [PERSON] , від якого вони мають спільного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , вони проживають окремо, їх син залишився проживати зі своєю матір`ю, однак він, як батько дитини, виконує свій батьківський обов`язок належним чином. Також вказує, що вони з позивачкою в добровільному порядку визначили в які дні та години їх син проживатиме у нього, а також зазначає, що він бажає на рівні з позивачкою виховувати їх сина, тобто таким чином, щоб дитина тиждень жила з ним (батьком), а тиждень з матір`ю, однак, при цьому, за бажанням дитини цей строк може бути продовжено. 28.12.2020 року позивачкою [PERSON] подано до суду відповідь на відзив на позов, в якій позивачка зазначає, що, оскільки довготривале спілкування відповідача з їх сином не є сприятливим для повноцінного формування дитини, як особистості, встановлення порядку спілкування батька з дитиною є необхідним і терміновим заходом. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Шульга П.М. позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав, вказаних у відзиві на позов, а також додатково суду пояснив, що спору між ним та позивачкою [PERSON] щодо порядку та часу спілкування з дитиною немає. В судовому засіданні представник третьої особи - за довіреністю [PERSON] вказала, що Служба у справах дітей вважає, що позов [PERSON] не підлягає до задоволення, оскільки з даним позовом міг звернутись лише той з батьків, хто проживає окремо від дитини, а не той, з ким проживає дитина. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Нормами ст.18 СК України передбачено способи захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, припинення дій, які порушують сімейні права. Пунктом першим статті 3 Конвенції ООН про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини). Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. Згідно із принципом 2 «Декларації прав дитини» від 20.11.1959 року, ст. 27 Конвенції ООН від 20.11.1989 року «Про права дитини» (ратифікованої Україною 27.02.1991 року) та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Це право полягає, перш за все, у наданні дитині можливості жити і виховуватися в сім`ї. За змістом ст. 153 СК України, - мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України, - суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі (позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] ) є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Вказана обставина не заперечувалася сторонами в судовому засіданні та підтверджується заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.03.2020 року (справа № 711/694/20; рішення набрало законної сили - 07.08.2020 року), яким стягнуто із відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини заробітку відповідача (а.с. 5-7). Спору щодо батьківства між сторонами не існує, а також, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Малолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом з позивачкою - [PERSON] , що також не заперечувалося сторонами в судовому засіданні. Спору щодо місця проживання дитини між сторонами не існує. Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За положеннями ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже, чинним законодавством встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За правилами статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Як передбачено ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання (ст. 158 СК України). Разом з тим, суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у СК: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Аналогічна позиція вказана в рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 (справа № 1-9/2012). В даній справі судом встановлено, що обоє батьків не відмовляються виконувати свої батьківські обов`язки, не допускають протиправної поведінки щодо своєї дитини, обоє люблять свого сина, піклуються про нього та намагаються створити йому умови для повноцінного розвитку. Звертаючись до суду з даним позовом, позивача [PERSON] вказує, що вона не перешкоджає спілкуванню відповідача із сином, але відповідач погрожує їй матеріальною та фізичною розправою, постійно конфліктує з нею щодо часу прогулянки з сином, інколи не повертає сина по декілька днів, тому в неї втрачається можливість належно підготувати сина до школи та після таких ситуацій в них (позивачки та сина) є психологічний тиск. Тому вважає, що між ними існує спір щодо участі батька у вихованні малолітньої дитини та систематичності побачень з дитиною. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Позивачкою при зверненні до суду не надано наладжених та переконливих доказів того, що між нею та відповідачем [PERSON] існує спір щодо участі відповідача у вихованні дитини та у їх спілкуванні, як і не надано доказів звернення її до органів опіки та піклування щодо розв`язання такого спору. Надані позивачкою довідка про результати її звернення до Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області та талони-повідомлення єдиного обліку про прийняття заяв про кримінальне правопорушення та іншу подію (а.с.12-14) та не доводять вказаних фактів, оскільки з них вбачається лише те, що позивачка зверталася до правоохоронних органів із заявами щодо вчинення відповідачем в телефонній розмові психологічного тиску, а також погроз матеріальною та фізичною розправою. Однак із вказаних заяв не вбачається, що такі дії відповідача зумовлені саме наявністю між сторонами конфлікту щодо участі батька (відповідача у справі) в спілкуванні з дитиною, а не іншими обставинами. При цьому, суд враховує, що малолітній син - [PERSON] проживає разом з позивачкою - [PERSON] , а відповідач [PERSON] спілкується із ним лише зі згоди позивачки. Доказів того, що відповідач без згоди позивачки брав дитину на прогулянки та не повертав сина по декілька днів (як про це вказує позивачка) позивачкою суду не надано. Крім того, ст. 159 СК України визначено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. В даному випадку батько дитини, який проживає окремо від дитини, не звертався до суду з позовом про усунення йому перешкод у спілкуванні з дитиною шляхом визначання годин зустрічі з дитиною. Не зверталися сторони із цього питання і до органів опіки та піклування. Звертаючись до суду із таким позовом, позивачка [PERSON] фактично хоче встановити відповідачу порядок його спілкування з дитиною (перший та третій тиждень місяця з 12.10 години п`ятниці до 12.00 години неділі), про що сам батько дитини, як особа яка проживає окремо від дитини, не просить. А тому, з урахуванням вищевикладеного, а також враховуючи, що ні сама позивачка [PERSON] , ні відповідач [PERSON] , не звертались до Служби у справах дітей із заявами про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні батька з малолітнім [PERSON] , що відповідач [PERSON] , як батько дитини, і так спілкується з дитиною та не просить встановити йому спосіб його участі у спілкуванні з дитиною, а посилання позивачки, що таке їх спілкування не є сприятливим для повноцінного формування дитини, як особистості, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, підстав для встановлення часу спілкування батька з дитиною в судовому порядку та саме за тим графіком про який просить позивачка немає. Тому, за таких підстав, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] . Разом з тим, в зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, підстави для стягнення на користь позивачки сплаченого нею судового збору також відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed