Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до територіальної громади в особі Кіровоградської міської ради, по якій просить визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON], за набувальною давністю в зв»язку з добросовісним, відкритим і безперервним володінням зазначеною квартирою. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.06.1996 року, позивач являється власником квартири [ADDRESS], яку приватизувала разом зі своїм співмешканцем [PERSON]. На початку січня 2003 року вони припинили фактичні шлюбі відносини, [PERSON] виїхав до Краснодарського краю, Росія. В березні 2003 року позивач дізналась, що [PERSON] помер. З моменту відсутності [PERSON] до теперішнього часу, [PERSON] проживає у квартирі одна, сплачує комунальні послуги та утримує майно. Вважає, що так як минуло більше 10 років, вона набула права власності за набувальною давністю на ? частину квартири. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача повідомлений судом про час та місце розгляду справи належним чином, надав до суду заяву, якою просив провести розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про право власності на житло, видане Кіровоградькою міською радою народних депутатів 10 червня 1996 року /а.с. 6/. Згідно довідки № 2458 КП «ЖЕО №1 КМР» від 19.08.2015 року, [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], одна з 04.06.2003 року по теперішній час. [PERSON] знятий з реєстрації 04.06.2003 року /а.с. 5/. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією довідки про смерть №95 від 13.03.2003 року, виданої відділом ЗАГС Краснодарського краю, Російська Федерація /а.с. 7/. Згідно відповіді на запит суду №1719/01-09 від 06.10.2015 року Кіровоградської міської державної нотаріальної контори №2, з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO] до Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2 спадкоємці не звертались, свідоцтва про право на спадщину не видавались /а.с. 43-45/. Допитанні в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що [PERSON] проживав за адресою в [ADDRESS], до 2003 року. З 2003 року жодного разу за місцем проживання його не бачили. Частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, або рухомим майном протягом п»яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на вказаній підставі, можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Відповідно до приписів ч. 4 статті 344 ЦК України права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набуваються за рішенням суду. Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справа від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в правах про захист права власності та інших речових прав», роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом ч.1 ст. 344 ЦК України, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто володілець не повинен був та не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали б найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Таким чином, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий. Тобто, право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Окрім того, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Однак, як вбачається з матеріалів справи спірна частина житла належить померлому [PERSON], про що позивачу достеменно відомо, тому позивачем під час розгляду справи не доведено суду наведених в позові обставин. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, складається з права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Доказів про порушення прав відповідачем, позивачем суду не надано. Відповідно дост.60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed