Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» , третя особа [PERSON] про визнання недійсним договору поруки № 1849/2/1 від 06.03.2008 року, укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], покликаючись на те, що 06.03.2008р. між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» було укладено кредитний договір № 1849/2. Додатково між ПАТ «Державний ощадний банк України», [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір поруки № 1849/2/1 від 06.03.2008 року, згідно якого остання зобов'язалася перед Банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором. Крім того, між Банком та [PERSON] було укладено Додаткові угоди до Кредитного договору, а саме: №1 від 16.06.2009р. про внесення змін до Кредитного договору; №2 від 27.11.2009р. про зміну умов кредитного договору; №3 від 21.07.2010p. про відтермінування погашення основного боргу; №4 від 20.06.2011р. про внесення змін до кредитного договору. Покликається на те, що при укладенні таких угод вона присутня не була та про їх зміст вона не повідомлялася. Однак зі змісту яких слідує, що обсяг її відповідальності збільшився. Таким чином, вважає, що укладений між Банком, [PERSON] та [PERSON] Договір поруки № 1849/2/1 від 06.03.2008р. є припиненим в силу його віндикаційного характеру. Просить визнати договір поруки № 1849/2/1 від 06.03.2008р. - недійсним. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, давши пояснення, аналогічні викладеним у фабулі позовної заяви. Просять таку задовольнити. Представник відповідача - ПАТ «Державний ощадний банк України» проти позову заперечив, надавши пояснення про те, що порука є способом забезпечення виконання зобовязання, а не право чином щодо розпорядженням майном. Зазначив, що відповідач має усі необхідні дозвільні документи для здійснення валютних операцій в іноземній валюті. Просить відмовити в задоволенні позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Відповідно до ст.169 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, які суд вважає достатніми. Заслухавши думку учасників судового засідання, зясувавши дійсні обставини справи, перевіривши та оцінивши надані сторонами докази, вважає, що у позові слід відмовити, виходячи із наступного. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; докази є належними та допустимими /ст.ст. 57-59 ЦПК України/. Судом встановлено, що 06 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 1849/2, згідно якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 130 000 євро зі сплатою процентів у розмірі 14 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 04 березня 2028 року. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання Позичальника, що випливає з кредитного договору, між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 1849/2/1 від 06.03.2008 року, згідно якого остання зобов'язалась перед Банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Позичальником зобов'язання за кредитним договором №1849/2 від 06.03.2008, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. 16.06.2009 між Банком та позичальником було укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до Кредитного Договору №1849/2 від 06.03.2008 року, якою було змінено відсоткову ставку з 14% до 13%. 27.11.2009 між Банком та позичальником було укладено Додатковій договір №2 про зміну умов кредитного договору на підставі якого Банк відтерміновує щомісячне погашення основного боргу по кредиту за листопад, грудень 2009 та січень, лютий, березень, квітень 2010 в сумі 559,00 євро строком спати починаючі з 01 травня 2010 року рівними частинами 21.07.2010 між Банком та позичальником було укладено Додатковій договір N° З про зміну умов кредитного договору на підставі якого Банк відтерміновує щомісячне погашення основного боргу по кредиту за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2010 в сумі 575,00 євро, починаючи з 01.01.2011 рівними частинами. Додатковим Договором № 4 від 20.06.2011 року було внесено зміни до договору № 1849/2 від 06.03.2008 р. та знижено відсоткову ставку з 13% річних до 12 %. З наведеного вбачається, що додатковими договорами до кредитного договору не підвищено розмір процентів за користування кредитом, а навпаки, зменшено на 2% від первинної ставки; двічі відтерміновано щомісячне погашення основного боргу по кредиту до 6 місяців, однак вказане не призвело до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування кредитом, відповідно це в сукупності не призвело до збільшення обсягу відповідальності самого поручителя. Вказане підтверджується рішення апеляційного суду Львівської області від 02.02.2015 року по справі № 452/1523/13 за позовом Банку до [PERSON], [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, що набрало законної сили, яке в силу ч.3 ст.61 ЦПК України, є підставою для звільнення від доказування, оскільки ці обставини встановлені судом за участю позивача. Позиція Банку узгоджується з висновками Верховним Судом України у постанові від 23.12.2014 у справі № 3-1%гс14, «... за змістом частини першої статті 559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, здійснені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема: підвищення розміру процентів: відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки: встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Тобто, закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Отже, припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України можливе тоді, коли наслідком таких змін стало збільшення матеріальної відповідальності поручителя без його згоди. У зв'язку з цим надання Банком позичальнику повної відстрочки погашення основного боргу терміном на 6 місяців без продовження строку дії кредитного договору хоча і є зміною зобов'язань, але не припиняє поруки, оскільки не збільшує розміру відповідальності самого поручителя...» Вказане також узгоджується із позицією п. 22 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від І 30.03,2012. Відповідно до укладеного між Банком, [PERSON] та [PERSON] договору поруки № 1849/2/1 від 06.03.2008 року, поручитель зобов'язалась перед Банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором № 1849/2 від 06.03.2008 року, зокрема, щодо погашення кредиту у розмірі 130 000 євро, сплати процентів, пені, штрафу та інших платежів. Доказом того, що [PERSON] поручилась за виконання зобов»язання у розмірі 130 тис. євро є заявка поручителя, яка особисто нею підписана, з якої вбачається, що остання висловлює згоду надати поруку за кредитом, що надається AT «Ощадбанк» [PERSON] у розмірі 130 000 євро. Уклавши договір поруки ще в 2008 році, [PERSON] протягом 7 років ніяких заперечень про те, що вона поручалась за кредит у валюті гривня, а не в іноземній валюті-євро не заявляла. Також на адресу [PERSON], Банком 07.12.2012 направлялась вимога про погашення нею боргу у валюті - євро у зв»язку із невиконанням зобов»язання позичальником, і [PERSON] жодних зауважень з цього приводу не мала. Крім того, ч. 2 ст. 223 ЦПК України встановлено, що після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Отже, процесуальним законодавством заборонено оспорювати в іншому процесі встановлені судами факти і правовідносини. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як зазначено в ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п.п. 2, 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину; відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 України, саме на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статгі 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Згідно параграфу 3 Глави 49 ЦК України порука є видом забезпечення виконання зобов'язання, зокрема кредитного договору. Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Правові наслідки порушення зобов'язання забезпеченого порукою встановлено ст. 554 ЦК України, так у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, метою договору поруки як способу забезпечення виконання зобов'язання є залучення додаткового боржника, який поряд з основним нестиме відповідальність перед кредитором за належне виконання зобов'язання. Договір поруки є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Суд критично оцінює посилання позивача на те, що договір поруки необхідно визнати недійсним на підставі того, що до кредитного договору було укладено чотири додаткові договори, а також те, що договір поруки оформлений на суму 130 000 грн., а не на 130 000 євро, оскільки договір поруки є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, а підстави, які позивач ставить для визнання його недійсним стосуються його виконання, а не укладення. В преамбулі оскаржуваного договору поруки від 06.03.2008 року у визначенні терміну « зобов»язання» дійсно мають місце технічні виправлення; відповідач цю обставину не оспорює, визнаючи, що помилково було зазначено у визначенні поняття зобов»язання 130000 гривень,та виправлено на 130000євро, оскільки кредитний договір укладено в валюті євро, що випливає із змісту договору кредиту від 06.03.2008 року. Допущена описка не є правовою підставою для визнання договору поруки від 06.03.20108р. недійсним. Крім того, відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Як зазначено в ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Укладення договору поруки мало місце 06.03.2008 року, тому з цього дня [PERSON] набула право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, яке вона вважає порушеним внаслідок укладення такого правочину. Натомість, [PERSON] пред»явила позов у лютому 2015 року, тобто, по спливу майже 7 років з дня його укладення, чим пропустила передбачений ст.257 ЦК України 3-річний строк позовної давності. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналогічна позиція викладена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10-70/0/4-13 від 16.01.2013р. «Про окремі питання застосування строків позовної давності». Таким чином, враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, з посиланням на належні докази, наявні підстави для визнання недійсним договору поруки № 1849/2/1 від 06.03.2008 року, а тому вимоги позовної заяви є необґрунтованим. Відтак, відсутні підстави для задоволення позову. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог, слід відмовити.

Outcome: dismissed