Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS], яка належить їй на праві приватної власності з 2012 року. У зазначеній квартирі було зареєстровано сина [PERSON], [INFO]. Однак вже понад десять років він фактично не проживає у вказаній квартирі, проживає за іншою адресою [ADDRESS]. Родина вимушена витрачати значну суму коштів на утримання квартири та оплату комунальних послуг. За час свого непроживання у помешканні відповідач так і не змінив місце реєстрації, залишаючись зареєстрованим за адресою: [INFO]. Весь час позивач утримує квартиру, сплачує комунальні послуги та піклується про неї одноосібно. Відповідач не сплачує за комунальні послуги, не здійснює ремонтних робіт тощо. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Позивач в судове засідання не зявився, просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не зявився, надав до суду заяву у якій позов визнав у повному обсязі. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України\~у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозвязку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Цей факт підтверджується копією Розпорядження Харківського міського голови від 20.04.2012 № 1720; технічного паспорту від 14.02.2012р. та довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.10.2017р. Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст. 317 та 383 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також на зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, інших осіб. Згідно вимог ч.1 ст.405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є сином [PERSON]. Згідно довідки від 01.03.2018 року, наданої виконавчим директором ЖБК «Оазис-13» [PERSON]А, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. Вказані обставини також підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова Вх.№15562 від 02.04.2018 року. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] за адресою реєстрації не проживає більше десяти років, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 03.10.2017 року. Отже, відповідач не користується житловим приміщенням, де він зареєстрований. Не проживає за цією адресою, за \~комунальні послуги не сплачує. Відповідно до статті 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року із наступними змінами, про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України у справах про визнання наймача або членів його сімї такими, що втратили право користування жилим приміщення (ст.71 ЖК), необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сімї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сімЇ і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суду вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Згідно з положеннями ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Таким чином, виходячи зі змісту вказаних норм Закону, суд дійшов висновку, що позивач обґрунтовано та правомірно ставить вимоги до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою №34 в будинку №34 по вулиці Архітекторів в м.Харкові, так як останній добровільно залишив вказане приміщення і на час розгляду справи не проживає в ньому більше одного року, що відповідно до вимог ст.405 ЦК України дає суду підстави визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно ч.1 ст.71 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі\~викладеного, ст.ст.71,72\~ЖК України,\~ст.ст.\~316,\~317,\~319,\~383,\~405\~ЦК України,

Outcome: approved