Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовними вимогами до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа: Дніпровська міська рада та просила суд встановити факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] у період з 31.12.1994 року по теперішній час; визнати відмову у праві на приватизацію житла , яке знаходиться за адресою [ADDRESS] за [PERSON] , винесену Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/9-1457 від 27.03.2018 року, протиправною; визнати право на приватизацію квартири з жилою площею 30,4 кв.м., загальною площею 45,7 кв.м, яке складається з двох кімнат, розташовану за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ; зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради повторно розглянути заяву [PERSON] від 12.03.2018 року та вжити заходів щодо надання дозволу [PERSON] на приватизацію житлового приміщення [ADDRESS] за відсутності довідок про реєстрацію місця проживання [PERSON] та [PERSON] та невикористаного права на приватизацію за період з 31.12.1994 року по 29.07.1996 року та з 10.04.1999 pоку по 18.11.1999 року. В обґрунтування позовної заяви, яка в подальшому була уточнена, позивач зазначає, що 16 лютого 2018 року [PERSON] було видано ордер на право зайняття житлового приміщення з жилою площею 30,4 кв.м., загальною площею 45,7 кв.м, яке складається з двох кімнат, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . У зазначеній квартирі вона зареєстрована та проживає з 21.10.1994 року, разом зі своїм сином [PERSON] , що підтверджується актом проживання. Квартира до 2017 року належала до службових приміщень, проте 19.12.2017 року Дніпровською міською радою було винесено рішення № 1005, яким було виключено двокімнатну квартиру [ADDRESS] жилою площею 30,4 кв.м., загальною площею 45,7 кв.м. з числа службових приміщень та прийнято рішення видати [PERSON] ордер на зазначену квартиру. У березні 2018 року вона подала заяву до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про передачу у приватну власність квартири, яку вона займає разом зі своїм сином [PERSON] на умовах найму. Проте, листом директора Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/9-1457 від 27.03.2018 року їй було повідомлено про неможливість розгляду такої заяви з причин відсутності відомостей про реєстрацію місця проживання її та сина в період з 31.12.1994 року по 29.07.1996 рік та з 10.04.1999 року до 18.11.1999 рік та невикористаного права на приватизацію. [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали позовну заяву та просили її задовольнити, зазначивши, що [PERSON] та її син дійсно з 31.12.1994 року по теперішній час проживають за адресою: [ADDRESS] . Представник Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позивач [PERSON] просить визнати право на приватизацію квартири одноособово, що є порушенням законних прав та інтересів її сина [PERSON] . Наголошували, що [PERSON] було відмовлено у наданні адміністративної послуги через те, що надані документи не оформлені належним чином, а саме у позивача та її сина відсутні відомості про реєстрацію місця проживання та невикористання ними права на приватизацію з 31.12.1994 року по 29.07.1996 року та з 10.04.1996 року по 18.11.1999 року. [PERSON] надала відповідь на відзив на позовну заяву в якій зазначила, що звернулася до суду з метою захисту своїх порушених прав та прав сина, а тому визнання правова приватизації на квартиру за нею не порушить права члена сім`ї наймача. Звертала увагу суду, що вона зі своєю сім`єю у зазначеному житлову приміщенні приживає більше десяти років та має право на безоплатну приватизацію житла. [PERSON] в судовому засіданні підтвердив обставини викладені в позовній заяві, зазначив, що з 31.12.1994 року по теперішній час проживає разом із матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона разом із сином - [PERSON] з 31.12.1994 року по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] . Заслухавши позивача, її представника, представника відповідача, третю особу, допитавши свідка та дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. 16 лютого 2018 року [PERSON] було видано ордер на право зайняття житлового приміщення з жилою площею 30,4 кв.м., загальною площею 45,7 кв.м, яке складається з двох кімнат, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . У зазначеній квартирі [PERSON] зареєстрована та проживає разом зі своїм сином [PERSON] з 21.10.1994 року по теперішній час, в тому числі у період з 31.12.1994 року по 29.07.1996 рік та з 10.04.1999 року по 18.11.1999 рік, за адресою: адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом про проживання від 21.08.2020 року, який складено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Факт проживання [PERSON] та [PERSON] з 21.10.1994 року по теперішній час за адресою: адресою: [ADDRESS] , підтверджено показами допитаної в судовому засіданні свідка [PERSON] . При цьому, суд визнає достовірність цих показів з урахуванням того, що вони відповідають і не суперечать іншим доказам, дослідженим і перевіреним судом. Таким чином, суд вважає доведеним факт проживання факт постійного проживання [PERSON] , (реєстраційний номер облікової кратки платника податків [NUMBER] ) та [PERSON] (реєстраційний номер облікової кратки платника податків [NUMBER] ) за адресою: [ADDRESS] , у період з 31.12.1994 року по 22.04.2021 року. Враховуючи, що встановлення вищезазначених юридичних фактів, які відповідають вимогам закону, інтересам заявника та повністю доведені дослідженими доказами, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовної заяви [PERSON] в частині встановлення факту постійного проживання. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до вимог ст.345 ЦК Українифізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Відповідно до ч.ч.1,3,10ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, установами, організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир, житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Згідно з п.1ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Відповідно до п.п.4, 5ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах. Перелік документів, які передбачають подання до органів приватизації передбачено Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитку у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 (далі - Положення). Згідно із пп. 17-19 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянин подає до органів приватизації такі документи, зокрема, довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі. Довідка про реєстрацію місця проживання видається органом реєстрації відповідно до вимог Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (із змінами). 07.03.2018 року [PERSON] звернулась до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про передачу в приватну власність відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири за адресою: [ADDRESS] . Листом від 27.03.2018 року за № 3/9-1457 Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради позивачу було повідомлено, що в поданих нею документах відсутні відомості про реєстрацію та невикористання права на приватизацію [PERSON] та [PERSON] з 31.12.1994 року по 29.07.1996 року та з 10.04.1999 року до 18.11.1999 року. Довідка з департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 28.02.2018 року, має невідповідність у даті реєстрації [PERSON] та [PERSON] за зазначеними у довідці адресами. Підставою у відмові надання адміністративної послуги є те, що надані документи не оформлені належним чином. За змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради не оспорюється право позивача щодо наявності у неї та її сина [PERSON] права на приватизацію квартири. Фактично підставою ненадання адміністративної послуги є неналежно оформленні документи та відсутність відомостей про реєстрацію позивача та її сина. Отже, суд вважає, що підстави для задоволення вимог позивача щодо визнання відмови у праві на приватизацію житла протиправною, визнання права на приватизацію, зобов`язання вчинити певні дії відсутні, а зазначені вимоги передчасні.

Outcome: partial