Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Вінницького кооперативного інституту Вінницької обласної спілки споживчих товариств Укркоопспілка про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул. Свій позов мотивувала тим, що з 25.05.1994 року її було прийнято на роботу у Вінницький кооперативний технікум Облспоживспілки, який в подальшому був реорганізований в Вінницький кооперативний коледж економіки і права. З 01.09.2017 вона працювала на посаді лаборанта кафедри харчових технологій та ресторанного обслуговування. П. 3 Наказу відповідача № 19 Р від 23.06.2020 було вирішено вивести з 01.09.2020 із штатного розпису на 2020 рік такі штатні одиниці: лаборант кафедри 4 штатні одиниці, бібліотекар 2 ї категорії 1 штатна одиниця, художній керівник 1 штатна одиниця. Наказом № 41 к від 30.06.2020 позивача було попереджено про наступне звільнення з роботи з 31.08.2020. Наказом № 54 к від 31.08.2020 позивача було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає наказ № 54 к від 31.08.2020 про її звільнення незаконним, оскільки відповідачем, всупереч вимог ст. 49 2 КЗпП України, не було вжито заходів щодо її працевлаштування, зокрема не було запропоновано жодної іншої вакантної посади; всупереч вимог ст. 42 КЗпП України відповідачем не було враховано, що позивач має переважне право на залишення на роботі, зокрема, безперервно працює на одному місці з 1994 року, її робота була єдиним її джерелом існування. Позивач є одинокою і у неї немає інших працівників із самостійним заробітком; до настання пенсійного віку, при досягненні якого позивач матиме право на отримання пенсійних виплат, їй залишилось менше трьох років. Позивач вказує на те, що за змістом ст. 49 2 КЗпП України роботодавцем їй мала бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. З огляду на викладене вище позивач вважає своє звільнення незаконним, а тому, посилаючись, як на підставу своїх вимог на норми статей 40, 42, 49 2 КЗпП України, просила її позов задоволити. Ухвалою суду від 07.10.2020 позовну заяву [PERSON] судом прийнято до провадження, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Роз`яснено учасникам справи право на подання заяв по суті справи у визначені ухвалою суду строки. (а.с. 18 - 19). 02.11.2020 на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву [PERSON] , в якому представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. Вінницький кооперативний інститут є приватною некомерційною організацією, за видом діяльності по КВЕД 2010: вища освіта, загальна середня освіта, професійно технічна освіта. У зв`язку зі зменшенням у 2019 2020 навчальному році контингенту студентів, кількості академічних груп і, як наслідок, скорочення фінансування, був проведений моніторинг фінансового забезпечення навчального закладу. Наказом № 19 р від 23.06.2020 поетапно виведено із штатного розпису, крім інших, 9 лаборантів кафедр. Наказом № 41 к від 30.06.2020 внесено зміни до штатного розпису Вінницького кооперативного інституту та попереджено позивача [PERSON] лаборанта кафедри харчових технологій та ресторанного обслуговування фахового коледжу економіки і права ВКІ про звільнення з роботи з 31.08.2020. Одночасно позивача повідомлено, що у зв`язку з відсутністю вакантних посад та вільних робочих місць, адміністрація інституту не має можливості запропонувати їй іншу роботу з метою подальшого працевлаштування. Відповідач у відзиві зазначає, що позивач, посилаючись на порушення норм КЗпП України про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку зі скороченням штату працівників, не зазначає, які переваги перед іншими працівниками вона мала. Згідно наданої суду трудової книжки, до якої внесені зміни про наявність освіти без відмітки кадрової служби та копії особової картки № 413, [PERSON] має середню спеціальну освіту за спеціальністю товарознавство книги, яку здобула в 1984 році, навчаючись заочно у Вінницькому кооперативному технікумі. Жодних переваг [PERSON] перед іншими працівниками не наведено. Представник відповідача зазначає, що оскільки вільні робочі місця (вакансії) у Вінницькому кооперативному інституті на момент звільнення були відсутні, тому дирекцією ВКІ дотримані вимоги ст. 49 КЗпП України при звільненні позивача. (а.с. 26 27). Учасники справи правом на подання відповіді на відзив та заперечень не скористались. Ухвалою суду від 15.02.2021 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 04.03.2021. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просила позов задоволити з тих же підстав, що наведено у позовній заяві. Додатково зазначила, що її довірителя [PERSON] дійсно було попереджено про наступне звільнення, а по спливу строку попередження її було звільнено. Зазначила, що відповідачем проігноровано переважне право [PERSON] на залишення на роботі. До пенсії позивача з дати звільнення залишалось менше ніж 3 роки. Вакантних робочих місць позивачу не запропоновано. На запитання суду відносно якого саме працівника, якого було залишено на роботі при скорочені штату працівників, [PERSON] мала переважне право на залишення на роботі представник позивача не змогла зазначити таких працівників. На запитання суду які саме вакансії були на підприємстві на момент звільнення на яких позивач могла би працювати представник позивача також відповідь надати не змогла. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що наведено у відзиві на позовну заяву, зазначила, що скорочення штату працівників торкнулось абсолютно усіх лаборантів кафедр, яких в штаті Вінницького кооперативного інституту станом на 01 липня 2020 року було 5. В штатному розписі працівників Вінницького кооперативного інституту станом на 01 вересня 2020 такі посади як лаборант кафедри відсутні взагалі. Станом на 01 вересня 2020 року будь якої вакантної посади у Вінницькому кооперативному інституті, яку б могла зайняти позивач не було, а тому позивачу по справі не могла бути запропонована жодна посада, про що свідчить представлена суду відповідачем довідка. Зазначила, що станом на 1 вересня 2020 у ВКІ були вакантними посади викладачів інституту та фахового коледжу економіки і права ВКІ, однак позивач не могла їх зайняти у зв`язку з відсутністю відповідної освіти. На дві з таких посад викладачів коледжу перевели відповідної до їхньої освіти, лаборантів [PERSON] та [PERSON] . 27.08.2020 Профспілковий комітет Вінницького кооперативного коледжу надав згоду на звільнення з роботи в тому числі і [PERSON] . Вважає, що відповідачем дотримано всіх умов для звільнення позивача з підстави, що визначена п. 1 ст. 40 КЗпП України. Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, приходить до наступного. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами трудового законодавства стосовно підстав і порядку припинення трудових відносин. Як встановлено судом з трудової книжки позивача з 25.05.1994 року позивача [PERSON] було прийнято на роботу у Вінницький кооперативний технікум Облспоживспілки, який в подальшому був реорганізований в Вінницький кооперативний коледж економіки і права. З 01.09.2017 позивача було переведено на посаду лаборанта кафедри харчових технологій та ресторанного обслуговування коледжу економіки і права Вінницького кооперативного інституту (а.с. 4 5). Наказом в.о. ректора інституту Драбовської В.А. від 23.06.2020 року № 19 Р «Про внесення змін до штатного розпису на 2020 рік, з поміж іншого вивести з 01 вересня 2020 року із штатного розпису на 2020 рік такі штатні одиниці: лаборант кафедри 4 штатні одиниці, бібліотекар 2 категорії 1 штатна одиниця, художній керівник 1 штатна одиниця. (п. 3 Наказу) (а.с. 8). Як вбачається з Наказу від 30.06.2020 року № 41 К виконуючої обов`язки ректора інституту Драбовської В.А. «Про попередження працівників про звільнення з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників), у зв`язку зі зменшенням у 2019 2020 навчальному році контингенту студентів, кількості академічний груп, був проведений моніторинг фінансового забезпечення навчального закладу та аналіз доцільності складу структурних підрозділів. З метою оптимізації навчального процесу, упорядкування структурних підрозділів та раціонального використання коштів, з поміж іншого також вирішено: Провести з 01.09.2020 реорганізацію кафедр інституту, фахового коледжу економіки і права ВКІ та структурних підрозділів інституту (п. 1 Наказу); Внести зміни до штатного розпису Вінницького кооперативного інституту на 2020 рік відповідно до наказу № 19 Р від 23.06.2020 року (п. 3 Наказу); Попередити [PERSON] , лаборанта кафедри харчових технологій та ресторанного обслуговування фахового коледжу економіки і права ВКІ, [PERSON] , лаборанта кафедри економічної теорії, фундаментальних та соціально гуманітарних дисциплін, про їхнє наступне звільнення з роботи з 31.08.2020 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників). (а.с. 9). Пунктом 6 наведеного вище Наказу від 30.06.2020 № 41 К зобов`язано начальника відділу кадрів [PERSON] довести до відома [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що у зв`язку з відсутністю вакантних посад та вільних робочих місць адміністрація інституту не має можливості запропонувати їм іншу роботу з метою подальшого працевлаштування. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивача [PERSON] було попереджено про наступне звільнення з роботи з 31.08.2020. Також ця обставина визнана представником позивача в судовому засіданні [PERSON] під час надання останньою вступного слова, а тому ця обставина в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Як вбачається зі змісту штатного розпису працівників Вінницького кооперативного інституту на 2020 рік від 01 липня 2020 року, станом на вказану дату, розділ штатного розпису «підрозділ забезпечення навчального процесу» містив посади: лаборант кафедри 1 штатна одиниця (на якій згідно відповідної відмітки працювала [PERSON] ) та лаборант кафедри, циклової комісії 4 штатні одиниці (на яких згідно відповідних відміток працювали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] ). (а.с. 52). Як судом встановлено з Наказу в.о. ректора інституту Драбовської В.А. від 27.08.2020 року № 54 К, лаборанта кафедри харчових технологій та ресторанного обслуговування фахового коледжу економіки і права ВКІ [PERSON] вирішено звільнити з роботи з 31.08.2020 року у зв`язку із скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 10). Як вбачається з витягу з протоколу №5 засідання профспілкового комітету Вінницького кооперативного інституту від 27.08.2020 року звільненню [PERSON] з займаної посади передувало надання згоди на її звільнення профспілковим комітетом Вінницького кооперативного інституту. (а.с. 31). З огляду на викладене суд констатує, що роботодавцем, відповідачем по справі, виконано вимоги ч. 1 ст. 43 КЗпП України в частині отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації на звільнення працівника за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вказує, що її звільнення з займаної посади проведено незаконно, з порушенням ст.ст. 42 та 49 2 КЗпП України (не враховано її переважне право на залишення на роботі, а також не запропоновано іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю, або інша наявна робота). Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розірвання трудового договору з даних підстав має проводитися з дотриманням передбаченого ст. 492 КЗпП України порядку вивільнення працівників. Відповідно до\~ст. 492 КЗпП України, про наступне\~вивільнення працівників\~персонально попереджають\~не пізніше\~ніж за\~два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений\~ним орган\~не мав\~можливості перевести\~працівника з\~його згоди\~на іншу\~роботу на\~тому ж\~підприємстві,\~в установі,\~організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. З аналізу наведеного слідує, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу запропонувати вивільнюваному працівнику роботу яку він може виконувати за відповідною професією чи спеціальністю, і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. З наведеного слідує, що обов`язок роботодавця запропонувати працівнику іншу роботу не є безумовним, такому обов`язку кореспондує фактична можливість пропонування роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку вивільнюваний працівник може виконувати в силу освіти, спеціальності, професії, практичних навичок, тощо, а у разі відсутності такої роботи, роботодавець має запропонувати будь яку іншу роботу, у разі її наявності. Таким чином власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, а у разі відсутності такої будь яку іншу, наявну на підприємстві, в установі, організації роботу. \~ \~ \~ \~Як встановлено судом зі штатного розпису працівників Вінницького кооперативного інституту на 2020 рік від 01.09.2020 року станом на вказану дату в його структурі відсутні такі посади як лаборант кафедри, чи лаборант кафедри, циклової комісії, також, в порівнянні з попереднім штатним розписом, скорочено посади бібліотекаря 2 категорії, акомпаніатора, художнього керівника, та 0,25 ставки посади секретаря ректорату, відділу. (а.с. 53 55). З наведеного слідує, що у структурі відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, що запроваджені з метою проведення заходів направлених на зменшення витрат та підвищення рівня організації роботи, що і обумовило скорочення чисельності штату працівників. Суд звертає увагу, що за загальними правилами лише власник чи уповноважений ним орган має право визначати чисельність, штат і структуру підприємства чи відокремленого підрозділу, а суд зобов`язаний перевірити лише чи справді мало місце скорочення чисельності та штату працівників, однак не має право обговорювати питання доцільності проведення такого скорочення. Як вбачається зі змісту представлених відповідачем довідок, наказів та копій дипломів про вищу освіту: лаборант кафедри [PERSON] відповідно до Наказу від 27.08.2020 року № 54 - К була звільнена з займаної посади на підстав п. 1 ст. 40 КЗпП України; лаборант кафедри [PERSON] з 02.03.2020 по 05.07.2020 перебувала у відпустці по вагітності та пологах, а з 06.07.2020 по 21.05.2023 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною 3 річного віку, та відносно неї діє встановлена ч. 3 ст. 184 КЗпП України заборона звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років; лаборанти кафедри [PERSON] та [PERSON] , відповідно до Наказу № 55 К від 27.08.2020, переведені на вакантні посади викладачів інституту та фахового коледжу економіки і права ВКІ, відповідно до наявної у них вищої освіти за спеціальністю «Педагогіка і методика середньої освіти. Українська мова і література» та мова і література «англійська», « [INFO] » відповідно. (а.с. 63, 64, 65, 67 70) [PERSON] не могла претендувати на рівні з [PERSON] та [PERSON] на зайняття посади викладача інституту та фахового коледжу економіки і права ВКІ, оскільки відповідно до Диплому серії ЖТД № 951493 від 11.05.1984 року вона має середню спеціальну освіту за спеціальністю «Товарознавство книги», не здобула вищої освіти, а тому відповідно до кваліфікаційних вимог не могла претендувати на зайняття такої посади як за професією так і за спеціальністю. (а.с. 71). Таким чином судом не встановлено переважного права [PERSON] на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці в аспекті, що регламентовано ст. 42 КЗпП України. Як встановлено судом зі змісту наведеного вище штатного розпису, абсолютно всі посади лаборантів кафедр в структурі відповідача було скорочено. Щодо виконання відповідачем вимог ст. 49 2 КЗпП України в частині пропонування позивачу по справі одночасно з попередженням про звільнення іншої роботи, суд зазначає наступне. Як зазначалось вище пунктом 6 Наказу від 30.06.2020 № 41 К, при попередженні [PERSON] про наступне звільнення до її відома доведено, що у зв`язку з відсутністю вакантних посад та вільних робочих місць адміністрація інституту не має можливості запропонувати їм іншу роботу з метою подальшого працевлаштування. (а.с. 9) Ця ж обставина вбачається і з довідок відповідача, що представлені суду від 11.11.2020 № 322 та № 323 (про відсутність робочих місць станом на 1 липня 2020 року та 01 вересня 2020 року, а так само зі штатного розпису структури відповідача від 01 вересня 2020 року (а.с. 46, 47, 53 55) З огляду на викладене суд не може констатувати порушення відповідачем вимог ст. 49 2 КЗпП України при звільненні з роботи відповідача по справі [PERSON] . Обставина наявності будь яких інших робочих місць, які б могла зайняти позивач, в структурі відповідача на час попередження позивача про майбутнє звільнення, а так само і на момент її звільнення з займаної посади судом не встановлена, стороною позивача будь якими доказами перед судом не доведена. Позивач, зазначаючи що їй відповідачем не запропоновано будь якої іншої роботи, перед судом не довела, що в структурі відповідача була наявна робота, яку вона могла б виконувати за її професією чи спеціальністю або будь яка інша робота, яку вона могла б виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації досвіду тощо. За наведеного суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що звільнення [PERSON] є незаконним, в діях відповідача порушень законодавства про працю, яке могло б бути визнаним судом істотним, та таким що обумовлює відновлення порушеного права позивача судом не встановлено, а тому у задоволенні позовної вимоги про поновлення позивача на роботі слід відмовити. Враховуючи, що у задоволенні позовної вимоги про поновлення на роботі позивачу відмовлено, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягає задоволенню, адже є похідною вимогою від вимоги про поновлення на роботі. З огляду на те, що в задоволенні позову суд відмовляє повністю судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed