Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську та, з урахуванням остаточних позовних вимог просить стягнути з Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську на свою користь кошти в сумі 131 837 грн. 78 коп., в тому числі: невиплачена пенсія 73 940 грн. 39 коп., компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати 57 897 грн. 39 коп. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та в заявах про уточнення позовних вимог. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив про те, що згідно рішення суду по справі № 0907/2-а-3294/11 було видано виконавчий лист. Виконавчий лист звернуто до виконання та відкрито виконавче провадження. Однак, станом на сьогодні рішення суду не виконано, перерахунок пенсії проведено тільки до 23.07.2011 року, а пенсія не виплачена. Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську, як зазначив представник позивача, виплату суми нарахованої пенсії на виконання постанови суду протиправно не здійснили, у звязку з чим позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про стягнення завданої матеріальної шкоди. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, оскільки коштів на виплату пенсій «чорнобильцям» та «дітям війни» Пенсійному фонду України з державного бюджету не виділялось. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та має право на пільги і компенсації відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та отримує пенсію як інвалід ІІ групи відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». На виконання постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2011 року було видано виконавчий лист № 0907/2а-3294/2011 від 13 березня 2012 року про зобовязання Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську провести [PERSON] перерахунок державної пенсії інваліда ІІ групи, захворювання якого повязане з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, з 16 травня 2010 року відповідно до ст.ст. 50 ч.1, 54 ч.4, 67 ч.3 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому Законом України «Про державний бюджет України» на відповідні роки, та виплатити їй недоплачену суму пенсійних виплат з урахуванням уже виплачених сум пенсії за період з 16 травня 2010 року. Як вбачається із відповіді управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську № 173/03 від 07 листопада 2012 року (а.с.6) [PERSON] згідно з рішенням суду нараховано доплату за період з 16.05.2010 року по 22.07.2011 року в розмірі 73 940 грн. 39 коп.; виплата не проводилась у звязку з відсутністю фінансування з держбюджету на виконання судових рішень. 03 липня 2015 року представник позивача звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську із заявою про проведення виплати нарахованої пенсії згідно рішення суду в сумі 73 940 грн. 39 коп. (а.с.21). Листом № 197/4-8 від 13 липня 2015 року (а.с.22) управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську повідомило позивача про те, що на виконання рішення суду їй нараховано доплату за період з 16.05.2010 року по 22.07.2011 року в розмірі 73 940 грн. 39 коп., грошові кошти будуть виплачені за наявності фінансування з Державного бюджету. Враховуючи вищевикладене, [PERSON], звернулась до суду в порядку цивільного судочинства з даним позовом. Як випливає зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні, правовими підставами для звернення до суду позивач вказує положення ст. 6-1, 13, 41 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, ст. ст. 3, 8, 9, 129 Конституції України, та спеціальні норми, закріплені ст. ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України, посилаючись на заподіяну відповідачем матеріальну шкоду, яка полягає у невиплаті перерахунку пенсії на підставі постанови суду. Згідно зі статтею 107 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов'язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом. Згідно з частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати , які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи , які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За своєю правовою природою, правовідносини, які виникли між позивачем та підповідачем, регулюються нормами бюджетного законодавства та є такими, що мають соціальну природу. Суд звертає увагу на те, що в матеріалах даної справи відсутні докази завдання відповідачем саме матеріальної шкоди позивачу [PERSON], оскільки нарахована, але невиплачена на користь позивача сума пенсії у розмірі 73 940 грн. 39 коп. за своєю правовою природою не є шкодою в розумінні статті 22 ЦК України, а є сумою нарахованої пенсії, яка підлягає виплаті позивачу в порядку виконання постанови суду від 21 квітня 2011 року. Таким чином, доводи представника позивача про те, що невиплачена позивачу пенсія в розмірі 73 940 грн. 39 коп. є матеріальною шкодою, завданою їй внаслідок неправомірних дій відповідача щодо невиконання судового рішення, а тому підлягає стягненню на її користь. Крім того, постанова Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2011 року знаходиться на виконанні та частково виконана, оскільки відповідачем проведений перерахунок пенсії, визначений розмір та нарахована доплата до пенсії, а тому стягнення заявленої позивачем суми у даному спорі є подвійною відповідальністю за одне і теж зобов'язання, що в розрізі положень Конституції України є недопустимим. Суд вважає за необхідне зазначити про те, що стягнення вищевказаних коштів повинно відбуватися в рамках та за допомогою процесуальних механізмів, визначених положеннями Кодексу адміністративного судочинства України. Стосовно посилання представника позивача, як на підставу заявлених позовних вимог, на вимоги статті 46 статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд звертає увагу на наступне. Так, згідно з частиною 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Суд вважає безпідставним посилання представника позивача на застосування до спірних правовідносин, що виникли між сторонами, статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки предметом розгляду в цій справі спору не є сума недоотриманого підвищення до пенсії, і вищевказані норми Закону до цих правовідносин застосовуватись не можуть, оскільки судом був вирішений спір щодо перерахунку пенсії позивачу. Що стосується заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача індексу інфляції за весь період не виплати пенсії суд звертає увагу на наступне. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз змісту частини 2 статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання. При цьому частина 5 статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами іншого законодавства. Крім того, враховуючи також те, що вимога про стягнення інфляційних втрат чи компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати є похідною від вимоги про стягнення суми невиплаченої пенсії, суд дійшов висновку, що в задоволенні даної вимоги слід відмовити. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Станом на час подання позову позивача було звільнено від оплати судових витрат на підставі Закону України «Про судовий збір», тому у відповідності з вимогами статті 88 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed