Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви позивачка зазначає, що вона є користувачем квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі Типового договору найму житла в будинках державного та комунального житлового фонду від 20.12.1999 року укладеного з Ремонтною житлово експлуатаційною дільницею № 26 м. Запоріжжя. Вказана квартира не приватизована. Відповідно до умов вказаного договору до складу сім`ї позивачки входить її син [PERSON] , що є відповідачем по справі. На теперішній час у вищезазначеній квартирі зареєстровані позивачка по справі та її син [PERSON] - відповідач по справі. Разом з тим, [PERSON] з грудня 2013 року проживає в Російській Федерації за адресою [ADDRESS] , куди він виїхав до свого батька та з 15.10.2015 року він є громадянином Російської Федерації, має там дружину та дітей. З 2013 року та до сьогоднішнього часу відповідач в Україні жодного разу не перебував, в помешканні за місцем своєї реєстрації не проживає, не користується ним, власних речей у помешканні не має. Як зазначає позивачка, за її усним звернення до відповідача про необхідність знятися з місця реєстрації, останній повідомив, що не заперечує, проте не має наміру та можливості їхати в Україну. За твердженням позивачки, реєстрація місця проживання відповідача створює їй перешкоди для отримання додаткових житлових соціальних пільг. Окрім того позивачка несе додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, що вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.09.2019 року провадження у справі відкрито та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Позивачка в підготовче судове засідання не з`явилась. Представник позивачки надав суду заяву за змістом якої просив розглядати справу без його участі та участі позивачки, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, надіслав поштою на адресу суду заяву в якій просив розглядати справу за його відсутності, оскільки з 2013 року він постійно мешкає у Російській Федерації та не має намірів повертатися до України. Окрім того зазначив, що повністю визнає позовні вимоги позивачки, у зв`язку з чим просив позов задовольнити. У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Відповідно до частин 3 та 4 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку з чим судом ухвалено рішення про задоволення позову відповідно до частини 4 статті 200, частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Типового договору найму житла в будинках державного та комунального житлового фонду від 20.12.1999 року (а.с.10) позивачка є наймачем квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Сім`я наймача відповідно до вказаного договору складається з однієї особи - [PERSON] , що є сином позивачки та відповідачем по справі. Як вбачається з матеріалів справи, а саме інформації, що отримана з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 03.09.2019 року (а.с.17), відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 16.02.1999 року по теперішній час. Згідно з ч.4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Ст. 64 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 71Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За змістом ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Випадки, встановлені ч. 3 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, судом у даній справі не встановлено. Як зазначає позивачка в позові, відповідач не мешкає у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з грудня 2013 року. Доказів на спростування зазначених обставин суду не надано. Окрім того, суд приймає до уваги те, що позивач самостійно утримує квартиру та сплачує комунальні послуги, з урахуванням нарахування комунальних платежів по кількості зареєстрованих осіб в квартирі. На підставі вищевикладеного суд вважає вимоги позивачки правомірними, оскільки відповідач у зазначеній квартиріне мешкає понад шість місяців, а саме з грудня 2013 року, відповідач визнав позов відповідно до наданої заяви, відтак, суд вважає за доцільне визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує приписи частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України та частини 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України, а тому вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 384, 20 грн. та повернути позивачці, у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету 50 відсотків судового збору, а саме в сумі 384 гривень 20 копійок, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved