Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: державний нотаріус Рубіжанської державної нотаріальної контори Меренков Ю.В., якою після уточнення, просила визнати за нею, у порядку спадкування, право власності на житловий будинок [ADDRESS], у складі (згідно даних технічного паспорту на житловий будинок, складеного 04 березня 2010 року): жилого будинку - літера за планом «Аа»; літньої кухні - літера за планом «Б»; сараїв - літери за планом «В,Г,Ж»; вбиральні - літера за планом «И»; навісу - літера за планом «Е»; гаражу - літера за планом «З»; погребу - літери за планом «ПГ»; огорожі та споруд - літери за планом 1-4, І. У судове засідання для розгляду справи по суті, сторони не з'явились. Через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області, позивач, представник відповідача, та третя особа подали заяви про розгляд справи без їх участі, та просили ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Безпосередньо у позовній заяві, позивач зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON]. У зв'язку з тим, що він заповіту не складав, а на момент смерті, вона як єдина із спадкоємців першої черги постійно проживала разом з ним, вважаючи себе єдиною спадкоємицею права власності померлого чоловіка на нерухоме майно у вигляді будинку [ADDRESS], звернулась до державного нотаріусу Рубіжанської державної нотаріальної контори Меренкова Ю.В. з метою оформлення права на спадщину. Проте, нотаріусом не визнається її право на спадкування, оскільки він відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді вказаного нерухомого майна у зв'язку з відсутністю документів, які б підтверджували належність цього будинку до складу майна померлого. Відповідач та третя особа, правом на подання суду письмових заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористались. Подали письмові заяви, у яких вказали, що проти задоволення позову не заперечують. Суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]), 08 жовтня 1959 року народження одружились, про що Ново-Краснянською сільською радою Кремінського району Луганської області було видано свідоцтво про одруження. При цьому, у зв'язку з реєстрацією вказаного шлюбу, [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.15,7). Двадцятого червня 1967 року, [PERSON] взамін договору купівлі-продажу, отримав свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння у вигляді житлового будинку [ADDRESS]. При цьому, [PERSON] зареєстрував своє домоволодіння у Бюро технічної інвентаризації Рубіжанського міського відділу комунального господарства виконавчого комітету Рубіжанської ради депутатів (а.с.16). У період з 20 червня по 01 липня 1967 року, на підставі рішення виконавчого комітету Рубіжанської міської ради депутатів працюючих від 18 травня 1967 року, [ADDRESS] та [ADDRESS] було вирішено перейменувати в одну вулицю «[ADDRESS]». Що зумовило зміну і номерів будинків обох вулиць, які стали однією вулицею (а.с.91). Так, будинок, який було розташовано по вулиці [ADDRESS], отримав [ADDRESS]. В якому, 29 грудня 1969 року, [PERSON] та [PERSON], і зареєстрували своє місце проживання (а.с.17-25). Четвертого березня 2010 року, [PERSON], отримав технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду [ADDRESS], до складу якого входить: жилий будинок - літера за планом «Аа»; літня кухня - літера за планом «Б»; сараї - літери за планом «В,Г,Ж»; вбиральня - літера за планом «И»; навіс - літера за планом «Е»; гараж - літера за планом «З»; погреби - літери за планом «ПГ»; огорожі та споруди - літери за планом 1-4, І (а.с.34-44). [INFO], [PERSON], помер (а.с.45). Третього лютого 2014 року, державний нотаріус Рубіжанської державної нотаріальної контори Меренков Ю.В. постановою за №68/0231 відмовив [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, яка полягає у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді права власності на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.46). Сімнадцятого лютого 2014 року, [PERSON], звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: державний нотаріус Рубіжанської державної нотаріальної контори Меренков Ю.В., якою просила визнати за нею, у порядку спадкування, право власності на будинок [ADDRESS] (а.с.1-6). Із встановлених обставин, вбачається наявність цивільно-правових відносин, в межах яких виник спір щодо право власності позивача на нерухоме майно у порядку спадкування, яке не визнається за ним третьою особою, і на яке претендує відповідач. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи з наступних мотивів: Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини першої статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, житловий будинок [ADDRESS], слід розглядати як нерухому річ, право власності та інші речові права на які, а також їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею третьою цього закону передбачено, що державна реєстрація прав є обов'язковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною четвертою цієї статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Цивільне право власності, з огляду на положення частини четвертої статті 86 ЦК Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), існувало у чотирьох формах, серед яких була і особиста власність. Згідно положень статті 100 вказаного кодексу, в особистій власності громадян могли бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, а також жилі будинки. При цьому, виходячи з положень частини першої статті 4 та статей 224 і 227 цього ж кодексу, право особистої власності на жилий будинок могло виникнути на підставі угоди, наприклад договору купівлі - продажу. Тоді, якщо такий договір укладався, він підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. З огляду на положення пункту першого розділу І та пункту четвертого розділу ІІ «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року, по суті, здійснювалась не реєстрація договору, а реєстрація усіх будинків і домоволодінь в межах міст і селищ міського типу Української РСР, у тому числі тих, які належать громадянам на праві особистої власності. А проводилась така реєстрація згідно положень пункту першого розділу І та пункту сьомого розділу ІІ, і пункту 23 розділу ІV цієї ж Інструкції, бюро технічної інвентаризації виконавчих комітетів місцевих рад депутатів працюючих, на підставі документів, що встановлюють право власності згідно з додатком №1, шляхом проставляння на документі власника реєстраційного напису. Згідно пунктів 16, 18 і 19 вказаного додатку, до документів які встановлюють право власності відносяться як договір купівлі-продажу домоволодіння, так і свідоцтво про право власності на будинки, яке видане виконавчими комітетами місцевих рад депутатів працюючих, на підставі рішень виконавчих комітетів. Із встановлених обставин вбачається, що [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу набув право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS]. А 20 червня 1967 року, на заміну вказаного договору, на підставі рішення виконавчого комітету Рубіжанської ради депутатів працюючих №28 від 20 квітня 1967 року, він отримав свідоцтво про право особистої власності на цей будинок, на якому 22 червня 1967 року, бюро технічної інвентаризації проставило реєстраційний напис. Зміна ж номеру будинку (з [ADDRESS] на [ADDRESS]) та найменування вулиці (з [ADDRESS] на [ADDRESS]) жодним чином не вплинуло на право особистої власності [PERSON]. Правомірність зміни номеру будинку та вулиці підтверджується архівним витягом з протоколу №10 від 25 травня 1967 року, відповідно до якого вказане рішення було прийнято органом, який мав на це компетенцію (а.с.91). Зміна даних будинку [PERSON] саме у вказаному порядку, підтверджується і домовою книгою (а.с.17-25), і оновленим технічним паспортом (а.с.34-39). Таким чином, [PERSON] правомірно набув право особистої власності на житловий будинок, який нині має номер [ADDRESS]. Відповідно до положень пункту другого розділу ІІ згаданої вище Інструкції, під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Також слід врахувати, що різні службові будівлі та споруди (сараї, літні кухні та інше) окремо від жилого будинку, на той час, не реєструвались (примітка до пункту четвертого розділу ІІ вказаної Інструкції). Згідно технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], складений 04 березня 2010 року, житловий будинок, як об'єкт правової реєстрації, складається з: жилого будинку - літера за планом «Аа»; літньої кухні - літера за планом «Б»; сараїв - літери за планом «В,Г,Ж»; вбиральні - літера за планом «И»; навісу - літера за планом «Е»; гаражу - літера за планом «З»; погребу - літери за планом «ПГ»; огорожі та споруд - літери за планом 1-4, І. Таким чином, на момент смерті, [PERSON] належало право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS], у вказаному в паспорті складі. Тому, з огляду на положення частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України, вказане право власності слід визнати таким, що увійшло до складу його спадщини. Перехід або реєстрація зазначеного права приватної власності [PERSON] на інших осіб до моменту його смерті, а також після відкриття спадщини, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не відбулось (а.с.81-84). Відповідно до положень частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннями частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно з положеннями частини другої статті 1223 цього ж кодексу, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до положень частини першої статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З огляду на положення частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 цього ж кодексу, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За даними завідувача Рубіжанської державної нотаріальної контори, після смерті [PERSON], спадкоємці із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї, не звертались. Спадкова справа не заводилась (а.с.87-88). Поряд з цим судом встановлено, що на час відкриття спадщини [PERSON], разом із ним постійно проживала його дружина: [PERSON] (а.с.7,17-25), яка і звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтво про право на спадщину померлого у вигляді житлового будинку. За таких обставин, [PERSON] ([INFO]) слід визнати такою, що набула право приватної власності на будинок [ADDRESS], по праву спадкування. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб'єкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Відповідно до положень частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно зі статтею 4 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту першого частини другої статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Враховуючи викладене, та те, що право позивача, як власника будинку [ADDRESS] по праву спадкування не визнається третьою особою по справі, та на нього претендує відповідач, обраний позивачем спосіб захисту її права приватної власності на зазначений будинок, слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved