Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок того, що тривалий час була відсутньою. В позовній заяві зазначила, що їй - [PERSON], а також [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності належить по 1/5 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 22 липня 2011 року в даній квартирі були зареєстровані донька позивачки - [PERSON] з сином - [PERSON], про що співвласники житла не заперечували. Позивачка вказує, що жодного дня відповідачі не проживали в даній квартирі, а фактично мешкали в квартирі [ADDRESS] Зважаючи на те, що донька та онук не проживали в її квартирі, а сплачувати комунальні послуги їй доводиться з врахуванням того, що вони там зареєстровані, [PERSON] просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд вважає, що відповідачі не з'явились до суду без поважних причин, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивачки, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступних підстав. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які володіють по 1/5 права частки на дану квартиру. Даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 07 лютого 2005 року, виданим Затишанською селищною радою Фрунзівського району Одеської області та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6463961 від 10 лютого 2005 року, що видало ДКП «Фрунзівське БТІ». Як вбачається із матеріалів справи та пояснень [PERSON], відповідачка [PERSON] є донькою позивачки, а відповідач [PERSON] - її онуком. Як зазначає позивачка в своїй позовній заяві, відповідачі по справі, зареєстровані в належній їй на праві власності вищевказаній квартирі. Проте будь - якого документального доказу в підтвердження цього факту вона не надала, таким чином в матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідачі дійсно є зареєстрованими в даній квартирі. Згідно довідки Затишанської селищної Фрунзівського району Одеської області № 3186 від 02 грудня 2013 року, виданої [PERSON], яка проживає на [ADDRESS], її донька - [PERSON] з сином [PERSON] зареєстровані за вищевказаною адресою, але з 22 липня 2011 року проживають в м. Одесі у власній квартирі. Суду незрозуміло, на якій підставі Затишанська селищна рада видала дану довідку, чим обґрунтовують інформацію, наведену в ній, адже відсутні будь - які відомості про те, що відповідачі на праві власності володіють житлом в м. Одеса. Суд досліджує додану до матеріалів справи копію заяви про зняття з реєстрації місця проживання, в якій [PERSON] просить зняти її та малолітнього сина [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS] та вказує, що має намір зареєструватись разом з сином за адресою: [ADDRESS]. Зважаючи на те, що на даному документі відсутні підписи заявниці, посадової особи та гербова печатка, дану копію суд вважає неналежним доказом, що відповідає вимогам ст. 58 ЦПК України. Крім того, позивачка просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням з підстав, передбачених ЖК України. В ст. 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Обґрунтування вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням нормами Житлового кодексу України не можна визнати обґрунтованими, оскільки реєстрація місця проживання відповідачів в квартирі, належній позивачці була здійснена як членів сім'ї власника житлового приміщення, а не наймачів. В даному випадку позивачка бажає вирішити наслідки своїх дій по реєстрації місця проживання відповідачів і правова підстава позовних вимог нею обрана не відповідно до правового статусу відповідачів та правового статусу житлового приміщення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є наймачами даної квартири, тому правова підстава позову та зміст позовних вимог не мають законного обґрунтування. Підстави визнання відповідачів, як членів сім'ї власника житла такими, що втратили право користування житловим приміщенням, передбаченої цивільним законодавством, позивачка не навела в позові та в судовому засіданні. В разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як зазначено в п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Розглядаючи позов в межах заявлених вимог за відсутності доказів на підтвердження обставин, які є підставою позовних вимог, суд вважає позов необґрунтованим. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалась позивачка як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі ст.ст. 16, 405 ЦК України, п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»,

Outcome: dismissed