Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 4269,91 грн. Ухвалою суду від 14.01.2021 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 17.02.2021 до Московського районного суду м. Харкова від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву з клопотанням про проведення розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Крім того, від представника відповідача надійшло клопотання про залучення до справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] , оскільки він був другим учасником ДТП та може надати пояснення по суті фактичних обставин справи. У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з тих підстав, що суму франшизи у розмірі 950,00 грн. відповідач сплатив [PERSON] , окрім того, позивачкою не наведено жодного доказу та обґрунтування, що її права порушені, чим саме підтверджується фактична шкода та в якому розмірі, відсутні будь-які докази підтверджуючи розмір фактичної шкоди, та що оскільки розмір матеріальної шкоди не перевищує розмір страхової суми, то відповідач не повинен відшкодовувати заявлену позивачкою суму матеріальної шкоди, заперечував проти стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката, оскільки позивачка є фахівцем у галузі права, місце реєстрації пошкодженого транспортного засобу однакове з адресою місця здійснення адвокатом позивачки своєї діяльності, сума витрат на правничу допомогу є неспіврозмірною та нереальною відносно ціни позову, також представник відповідача зазначив, що хоча відповідач і надає як суб`єкт підприємницької діяльності послуги з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів, але жодною нормою діючого законодавства не передбачено вчинення ним дій з ремонту пошкодженого автомобіля. У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, зазначав, що відповідачем не надано доказів сплати на користь позивачки суми франшизи, інших осіб на отримання замість неї сум відшкодування вона не уповноважувала, відносини між відповідачем та страховою компанією регулюються умовами, визначеними в договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та Законом № 1961-IV, страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку встановленому законодавством, та без суми франшизи, за таких обставин особа, винна у вчиненні ДТП, зобов`язана сплатити позивачці різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), що відповідає правовій позиції, викладеній у судовому рішенні у подібних правовідносинах, а саме постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19; щодо стягнення з відповідача суми витрат на надану позивачці правову допомогу, зазначав, що адвокатом позивачці надано правову допомогу відповідно до правил ст.15 ЦПК України, яка відповідає критеріям необхідності згідно з процесуальним законом, що адвокатом не вчиняється дій, спрямованих на завищення розміру наданої допомоги, та на затягування процесу на відміну від представника відповідача, оскільки, представник позивача не заперечував проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, представник позивача просив суд врахувати особу відповідача, який на думку представника позивача безвідповідально ставиться до керування засобом підвищеної небезпеки, згідно даних з ЄДРСР вже притягався до відповідальності за вчинення аналогічних ДТП, але уникає відшкодування завданих збитків. Щодо залучення третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , зазначила, що таке залучення матиме наслідком лише затягування розгляду справи, всі документи по ДТП наявні в матеріалах справи, обставини ДТП встановлені в рішенні суду, наявному в матеріалах справи. Ухвалою суду від 11.03.2021 здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (з повідомленням) викликом сторін, клопотання про залучення у справі [PERSON] у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, не задоволено у зв`язку з необгрунтуванням у клопотанні на які права чи обов`язки [PERSON] та яким чином може вплинути рішення по справі, одночасно роз`яснено право відповідачу та його представнику заявити клопотання про виклик свідків. В судових засіданнях представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, представник відповідача та відповідач заперечували проти задоволення позову. Сторони в ході розгляду справи подавали заяви, пояснення і заперечення, відповідачем подано клопотання від 19.05.2021 про стягнення з позивачки понесених ним витрат на правничу допомогу. Представник позивача 15.06.2021 подав до суду заперечення проти задоволення цього клопотання. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 10.07. 2020 року о 18.40 годі в м. Харків в районі будинку 45 по вул. Валентинівській, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів Volkswagen Passat, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] та ЗАЗ Sens державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Судом встановлено, що внаслідок ДТП автомобілі, в тому числі автомобіль ЗАЗ Sens державний номерний знак [NUMBER] , який належить позивачці на праві власності, отримав механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. Згідно постанови Московського районного суду м. Харкова від 05.08.2020, яка [PERSON] не оскаржувалась і набрала законної сили, винним у скоєнні ДТП визнано відповідача [PERSON] . Судом встановлено, що єдиним власником автомобіля ЗАЗ Sens державний номерний знак [NUMBER] рік випуску 2014 є позивачка [PERSON] ,згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , копія якого наявна в матеріалах справи, автомобіль є приватною власністю позивачки на підставі договору дарування, про що свідчить особлива відмітка на даному свідоцтві. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Volkswagen Passat, державний номерний знак [NUMBER] , застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» згідно полісу обов`язкового страхування № АО/6989837. Ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну - 130 000 грн, франшиза - 950 грн. На адвокатський запит адвоката позивачки ПАТ «НАСК «ОРАНТА» надано відповідь від 02 жовтня 2020 року № 09-02-16/9539, згідно з якою повідомлено, що згідно зі страховими актами № ОЦВ-СП-20-20-30190/1, № ОЦВ-СП-20-20-30190/2 та відповідно до поданої заяви про страхове відшкодування НАСК «ОРАНТА» було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 24 012,83 грн. (24962,83 грн. (розмір матеріального збитку з урахуванням зносу)- 950,00 грн. (франшиза)) на рахунок потерпілої особи. До відповіді ПАТ «НАСК «ОРАНТА» додано належним чином завірені копії документів на 6 аркушах, а саме: страхових актів, розрахунків страхового відшкодування, витягу з дослідження, ремонтної калькуляції та протоколу огляду транспортного засобу по страховій справі № 30190. Згідно Зведеної таблиці даних попереднього розрахунку розміру матеріального збитку Дослідження № [NUMBER] - 2 та ремонтної калькуляції № АХ 4716 ЕН , складених відповідно 01.10.2020 та 28.07.2020 ПАТ «НАСК «ОРАНТА», вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача без урахування зносу складає 28 282,74 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача з урахуванням зносу складає 24 952,83 грн. Згідно зі страховим актом № ОЦВ-СП-20-20-30190/1 від 30.07.20 ПАТ «НАСК «ОРАНТА» 10.08.2020 року виплатило на рахунок потерпілої особи - власника пошкодженого автомобіля [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 21 799,56 грн. без ПДВ. Згідно зі страховим актом № ОЦВ-СП-20-20-30190/2 від 01.10.20 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» 05.10.2020 року виплатило в якості доплати до раніше сплаченої суми на рахунок потерпілої особи - власника пошкодженого автомобіля [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 2 213,27 грн. без ПДВ. Цим страховим актом уточнено розмір зносу транспортного засобу на день страхового випадку - 42%, у зв`язку з чим прийнято рішення провести доплату до раніше сплаченої суми страхового відшкодування. Рішення (страхові акти тощо) або дії ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про виплату страхового відшкодування по страховій справі № 30190 позивачкою не оскаржувалось, позивачка з ними погодилась. Відповідачем та його представником також не надано до матеріалів справи доказів оскарження цих рішень (страхових актів тощо) або дій, тому рішення (страхові акти та інші документи страхової справи № 30190) ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про виплату страхового відшкодування позивачці є діючими, правомірними, суд вважає їх такими, що вчинені відповідно до діючого законодавства. Всього виплачена ПАТ «НАСК «ОРАНТА» сума страхового відшкодування потерпілій [PERSON] склала 24 012,83 грн. без ПДВ. Судом встановлено, що ПАТ «НАСК «ОРАНТА» [PERSON] не сплачено суму франшизи у розмірі 950,00 грн. та суму зносу (42%) у розмірі 3 319,91 грн. Всього ПАТ «НАСК «ОРАНТА» [PERSON] не відшкодовано вартість відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля у розмірі 4 269,91 грн. (950,00 грн. + 3 319,91 грн.). Щодо відшкодування майнової шкоди Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Судом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача встановлена постановою суду в адміністративній справі, сторонами у справі не оспорюється отримання потерпілою особою - позивачем від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 24 012,83 грн. без ПДВ. Доказів наявності інших потерпілих осіб, окрім позивачки, які б мали право на отримання страхового відшкодування саме вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, в тому числі франшизи, сторонами до матеріалів справи не надано. Предметом спору є недостатність, на думку позивачки, суми страхового відшкодування для відновлення пошкодженого майна, належного їй на праві приватної власності. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Посилання представника відповідача на те, що розмір завданої майнової шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика і це є підставою для відмови у стягненні майнової шкоди з відповідача, не відповідає на думку суду фактичним обставинам розглядуваної справи та є помилковими з огляду на таке. Відносини між відповідачем та ПАТ «НАСК «ОРАНТА», яким було застраховано автомобіль Volkswagen Passat, державний номерний знак [NUMBER] , регулюються умовами, визначеними в договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та Закону № 1961-IV, яким зокрема передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Крім того Договором (полісом) обов`язкового страхування № АО/6989837 передбачено франшизу в сумі 950,00 грн. Різниця між виплаченою [PERSON] страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме [PERSON] , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити [PERSON] таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Визначаючи розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивачки суд приймає за основу ремонтну калькуляцію № АХ4716 ЕН від 28.07. 2020 року, використану ПАТ «НАСК «ОРАНТА» при визначенні страхового відшкодування, з яким позивачка погодилась та не оспорювала у встановленому порядку. Відомості про фактичне здійснення ремонту автомобіля позивача, в матеріалах справи відсутні. Так, згідно із ремонтною калькуляцією № АХ4716 ЕН від 28.07.2020, вартість відновлювального ремонту склала 28 282,74 грн., а вартість матеріального збитку (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу) згідно зведеної таблиці даних попереднього розрахунку матеріального збитку Дослідження № [NUMBER] , складеного 01.10.2020, - 24 962, 83 грн. Страховиком виплачено потерпілій [PERSON] 24 012,83 грн (із розрахунку 28 282,74 грн. майнового збитку з урахуванням зносу - 950,00 грн. франшизи - 3 319,91 грн. суми зносу). Таким чином розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню із [PERSON] на користь [PERSON] становить 4 269,91 грн. із розрахунку: 3 319,91 грн. вартість зносу + 950,00 грн. франшиза). При вирішенні спору суд враховує правові висновки Верховного Суду. У постанові Верховного Суду № 755/7666/19 від 15.10.2020 року викладений висновок, що при відшкодуванні шкоди страхова повинна відшкодувати збиток, який повинен бути розрахований у відповідності до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Якщо ці розрахунки повністю не покривають відновлювальний ремонт, то різницю повинен відшкодувати винуватець. Вказаний висновок походить з постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Страхова компанія відповідає за завдану шкоду у межах визначених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Спеціальні норми Закону обмежують розмір шкоди (збитків) (як оціненої, так і фактичної), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові № 911/286/20 від 21.12.2020 року. Також Верховний Суд в цій постанові зазначив наступне. Закон розмежовує суму страхового відшкодування (яка визначається відповідно до умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яка обмежується страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування - пункти 9.1, 9.4 статті 9 та пункт 36.1 статті 36 Закону) та суму відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу), що визначається відповідно до оціненої шкоди або по факту проведеного ремонту (пункт 36.2 статті 36 Закону). Згідно доказів, наявних в матеріалах справи, сума страхового відшкодування яка визначена відповідно до умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, в тому числі, складає: вартість деталей, що замінюються, без врахування зносу- 7 904, 55 грн., а вартість деталей, що замінюються, з врахуванням зносу- 4 584, 64 грн., франшиза -950 грн. Таким чином, страхова компанія звільнена від відшкодування суми зносу деталей за Законом у розмірі 3319,91 грн., та франшизи 950 грн., що разом становить 4 269 (чотири тисячі двісті шістдесят дев`ять) грн.91 коп., тому саме ця сума шкоди залишилась невідшкодованою потерпілій особі, якою є власниця пошкодженого автомобіля- позивачка. Тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо стягнення судових витрат Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1 та 2 ст. 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Позивачкою в додатках до позовної заяви надано копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 02 вересня 2020 року, укладеного між нею та адвокатом Яблонською Н.Г., детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення позивачем витрат, необхідних для надання правничої допомоги, копію акту наданих послуг від 30 жовтня 2020 р., копію квитанції № 28/10 від 28.10.2020 та № 30/10 від 30.10.2020 про отримання гонорару за надання правничої допомоги від адвоката. Всього до позовної заяви надано доказів понесення позивачкою витрат на надання правової допомоги у розмірі 5000,00 грн. 29.04.2021 позивачкою надано до суду докази оплати нею витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4200,00 грн. за складання адвокатом відповіді на відзив на позовну заяву, а саме рахунок-фактуру адвоката на сплату № 13//04 від 13 квітня 2021 та квитанцію Приватбанк від 13.04.2021 року № 0.0.2086108224.1 про сплату за рахунком. Також в цій заяві позивачкою надано рахунок-фактуру № 27//04 від 27 квітня 2021 про оплату судових витрат на забезпечення представництва в судовому засіданні 13.04.2021 та акт приймання-передачі наданих послуг від 27.04.21 року. Доказів оплати цих витрат позивачкою не надано. Суд вважає доведеними належними доказами і співмірними з позовними вимогами у справі витрати позивачки на надання правової допомоги у розмірі 5000,00 грн. на отримання доказів у справі і складання позовної заяви та 4200,00 грн. на складання відповіді на відзив на позовну заяву у справі. Доводи представника відповідача щодо неспівмірності, щодо відмінності в назвах документів у словах «правнича», «правова», щодо ідентичності адреси робочого місця адвоката та адреси реєстрації пошкодженого автомобіля, суд відкидає з підстав їх необґрунтованості нормами діючого законодавства, договір позивачки з адвокатом про надання правової (правничої) допомоги містить обидві назви допомоги, застережень щодо неможливості співпадіння зазначених адрес законодавство не містить, при цьому суд зазначає, що і представник відповідача і відповідач також мають співпадіння адрес реєстрації, правова допомога, надана позивачці адвокатом є реальною і необхідною, оскільки її надання вимагається процесуальним законом. Також стягненню з відповідача підлягають судові витрати по сплаті позивачкою судового збору у розмірі 908,00 грн. У стягненні інших витрат суд вважає за необхідне відмовити у зв`язку з недоведеністю. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно правил ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно правил ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Судом при розгляді справи надана оцінка всім наданим сторонами відповідно до вимог ЦПК України доказам, сторони не надавали суду обґрунтування неможливості подання інших доказів до матеріалів справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції з прав людини зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved