Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона є власницею 707/3000 часток квартири [ADDRESS]. Разом з нею в квартирі мешкає її донька [PERSON], [INFO]. Разом з тим, на даний момент, на думку позивачки, без правових підстав прописаний колишній чоловік позивачки - [PERSON], [INFO]. Обставинами припинення права користування квартирою є той факт, що 12 квітня 2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу (в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 106 від 12 квітня 2007 року). Приблизно з 2010 року в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS], відповідач не проживає. На підтвердження цього позивачка надала заяви [PERSON] та [PERSON], які мешкають зовсім в інших будинках, а саме: по [ADDRESS]. У зв`язку з викладеним, [PERSON] просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивачка у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності та згоду на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За цих обставин, суд на підставі ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України, з огляду на заяву позивача, визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У спірній квартирі зареєстровані: позивачка - [PERSON] (з 1976 року), відповідач - [PERSON] (з 1978 року) та [PERSON] (з 2006 року). Як вбачається з матеріалів справи, 25 липня 1997 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в порядку приватизації набули у власність у рівних частках 707/1000 часток квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло №0511 від 25 липня 1997 року. 14.03.2003 року [PERSON] подарувала, а [PERSON], [PERSON], [PERSON] прийняли у дар в рівних частках кожний 707/4000 частин квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори. Право власності за [PERSON], [PERSON], [PERSON] відповідно до часток, визначених у вказаному договорі - по 707/3000 кожному, зареєстровано 08.04.2003 року, 628-стр., 130-кн. 478 пр. 27.07.2006 року [PERSON] подарував [PERSON] 707/3000 частин квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Право власності зареєстровано в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно 30.08.2006 року. Крім того, 24.03.1998 року [PERSON], який діє від імені [PERSON], яка діє від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], на підставі доручення, уклали з [PERSON] договір купівлі продажу, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила 293/1000 частини квартири під номером [ADDRESS]. Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю. Право власності на 293/1000 часток квартири під номером [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 06.07.1998 року, р №8-1169. При цьому, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 04.11.1977 року по 12.04.2007 року. Таким чином, 293/1000 частини квартири під номером [ADDRESS] були придбані позивачкою [PERSON] під час її перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] Згідно ст. 22 КпШС України, чинного на час придбання [PERSON] 293/1000 частини квартири під номером [ADDRESS], майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічна норма міститься і в СК України, чинному з 1 січня 2004 року (ст. 60), відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, вказаними нормами передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Жодних доказів того, що 293/1000 частин квартири під номером [ADDRESS] не належить до спільної сумісної власності подружжя позивачкою до суду не надано. За правилами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, [PERSON] станом на теперішній час є власником 293/2000 частин квартири під номером [ADDRESS]. При цьому [PERSON] у позові просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою під номером [ADDRESS], посилаючись на приписи ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З огляду на положення ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Враховуючи викладене, і ст.ст. 71-72 ЖК України, і ст. 107 ЖК України визначають умови розірвання договору найму житлового приміщення саме з його наймачем, і не можуть бути застосовані до власника частки квартири. Згідно з ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, оскільки позивачка не довела, що у відповідача відсутнє право власності на частку у спірній квартирі, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою під номером [ADDRESS], задоволенню не підлягають. На підставі ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, ст.ст. 319, 321 ЦК України та

Outcome: dismissed