Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по аліментам на утримання спільних неповнолітніх дітей, починаючи з 02.09.2010 року до [INFO] , які були стягнуті на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02.11.2010 та пеню. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.11.2010 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини заробітної плати щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.09.2010 до досягнення дітьми повноліття. Відповідач не виконує аліментні зобов`язання за рішенням суду, у зв`язку з чим станом на день подання позовної заяви має заборгованість, яка становить 357078,42 грн. Позивач також просить стягнути пеню в сумі 357 078,42 грн., що становить 100% від розміру заборгованості. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2020 відкрито провадження в цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. 04.06.2021 року від позивача надійшла заява про прийняття заочного рішення. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся у спосіб, передбачений ст.128 ЦПК України. Судові повістки повернулись до суду без вручення в зв`язку з відсутністю адресата за місцем проживання. На підставі ст. 280 ЦПК України та за згодою позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наданих доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на примусовому виконанні в Голосіївському районному відділі державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві перебуває виконавчий лист №2-6284/2010, виданий Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 02.09.2010 і до досягнення дітьми повноліття. При цьому, згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Кушніренком Д.А. в межах виконавчого провадження № 33537716, заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 01.08.2020 становить 346 149,76 грн. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 357 078,42 грн. (оскільки, як зазначено позивачем в довідці державного виконавця не зазначено заборгованість за серпень та вересень 2020 року. Так, відповідно до ч. 3 ст. 194 СК України заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Як передбачено положеннями ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом. При цьому, згідно положень ч. 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом. Отже, аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що право визначати заборгованість по аліментам надано державному виконавцю і лише у разі незгоди з розміром заборгованості, обчисленим останнім, сторони виконавчого провадження вправі оскаржити його постанову до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» та на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Між тим, як вбачається зі змісту позовних вимог, спір між сторонами виник щодо стягнення заборгованості по сплаті аліментів, а не з приводу обчислення розміру заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, сам факт наявності у відповідача заборгованості по аліментам, не може бути підставою для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку за окремим рішенням суду, оскільки права стягувача аліментів, в даному випадку є захищеними в силу закону. Саме до цього зводяться висновки ВСУ викладені під час розгляду справи №6-850 св 17. Враховуючи викладене, сума заборгованості по аліментах в даному випадку не підлягає стягненню в судовому порядку, а має стягуватись державним виконавцем у порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду, передбачений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до ч. 7 цієї статті, суд вирішує питання заборгованості по аліментах лише у разі спору про її розмір. При відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Так як виконавчий лист про стягнення аліментів перебуває на виконанні в Голосіївському районному відділі державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві і обчислена державним виконавцем заборгованість підлягає стягненню у рамках виконавчого провадження. Натомість, стягнення заборгованості по аліментам, які вже стягуються за рішенням суду на підставі виконавчого листа, призведе до подвійного стягнення, що суперечить положеннями ст. 61 Конституції України. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по сплаті аліментів відсутні. В свою чергу, статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пеню) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. ЇЇ завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Оскільки зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Такий правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 572/1762/15-ц від 25 квітня 2018 року та у справі № 333/6020/16-ц від 03 квітня 2019 року. Відповідно до наданого позивачем розрахунку пені за періо з серпня 2012 року по квітень 2013 року пеня становить 371,090,52 гривні. Однак, в силу положень ст.196 СК України пеня не може перевищувати 100% розміру заборгованості по аліментам. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд, перевіривши розрахунки позивача, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення пеня за прострочення сплати аліментів у розмірі 357 078,42 грн. Відповідачем не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 357 078,42 грн.

Outcome: partial