Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 14.09.2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням суду від 03.07.2017 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який часто хворіє на простудні захворювання і лікарем рекомендовано поїхати на море, тому вона бажає поїхати із ним за кордон для оздоровлення та відпочинку. Однак відповідач, батько дитини, в добровільному порядку відмовляє їй в данні дозволу на виїзд дитини за кордон. Просить визнати відмову відповідача необґрунтованою та дозволити тимчасовий довгостроковий виїзд малолітнього сина за кордон в Грецію, Турцію і Єгипет з метою відпочинку та оздоровлення в період з 01.08.2018 року до 01.02.2019 року у її супроводі без згоди батька. Позивач [PERSON] підтримала заявлені вимоги в повному обсязі, звернувшись до суду з письмовою заявою. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, суду пояснив, що він не заперечує щоб його син виїхав на оздоровлення за кордоном, але не впродовж такого тривалого періоду, яку просить позивачка, а лише на два місяці, оскільки він припускає, що позивачка із сином може взагалі залишитися за кордоном і він буде позбавлений можливості приймати участь у вихованні сина. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони з 14.09.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Кіцманського районного суду від 03.07.2017 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який проживає із позивачкою. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.114 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У статті 150 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Як передбачено статтею 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до п. 2 ст. 10, ч. 1 ст. 31 міжнародної Конвенції про права дитини ратифікованою Постановою ВР України за №789-ХІІ 27.02.1991 року, Держави учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Держави учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля. Право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом. Частиною 2 статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзд в Україну громадян України» передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до ч. 2 ст.4 цього Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Крім того, відповідно до п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ за № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження, щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Отже, законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Позивачка має намір виїхати разом із неповнолітньою дитиною з метою її оздоровлення та загального розвитку до Греції, Турції та Єгипту, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дітей, зробити цього не може. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у своїй постанові від 12 квітня 2017 року у цивільній справі №6-15цс17. Позивачка зазначила термін вивезення дитини за кордон без згоди батька з 01.08.2018 року до 01.02.2019 року, що суд вважає значним періодом часу. Зазначений позивачкою період виїзду дитини за межі України є значним і суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків щодо виховання дитини, і відповідач тривалий час буде позбавлений можливості спілкуватися із вином та приймати участь у його вихованні. При цьому, суд може надати дозвіл на тимчасовий дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без визнання відмови батька необґрунтованою, оскільки така відмова не була виражена у відповідній формі, а носила характер бездіяльності, тому в цій частині заявлених вимог слід відмовити. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає їх інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання позивачем необхідної для цього згоди від батька - відповідача, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати позивачці дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача їх неповнолітнього сина у достатній та необхідний, на думку суду, в період час з 01 серпня 2018 року по 31 грудня 2018 року. На підставі викладеного, ст.ст. 33, 51 Конституції України, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 7, 114, 150, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзд в Україну громадян України»,

Outcome: partial