Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила у порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за ? частки квартири №22,розташованої за адресою: вул. 40 років Перемоги, 7-а, м. Генічеськ Херсонської області та за ? частки гаражу №85, розташованого на території ТОВ «Автолюбитель» по вул. Воровського, 288 у м. Генічеську; виділити їй у власність тахту «Капля» вартістю 1700 грн., меблеву стінку «Вікторія» вартістю 2070 грн., пральну машинку «LG» 1700грн., шкільний стіл вартістю 500 грн., міні стінку (коридор) вартістю 1200 грн., телевізор «Samsung» вартістю 1500грн., посуд вартістю 4000 грн., постіль вартістю 3000 грн., радіатор «Skarlet» 300 грн.; витребувати у відповідача на її користь документи (дипломи, медичну карту), біжутерію, косметику, ? посуду, ? постілі, стіл-книжку, крісло, та понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 14 лютого 1998р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] За час спільного проживання у шлюбі, сторони набули рухоме та нерухоме майно, а саме: тахту «Капля» вартістю 1700 грн., дитячий диван вартістю 960 грн., меблеву стінку «Вікторія» вартістю 2070 грн., кухонну стінку вартістю 1500грн., пилосос вартістю 600 грн., пральну машинку «LG» 1700грн., шкільний стіл вартістю 500 грн., міні стінку (коридор) вартістю 1200 грн., холодильник «Exovizit» вартістю 1200грн., газову плиту «АRDO» вартістю 1750 грн., водяний насос вартістю 600 грн., газовий котел вартістю 1350 грн., музичний центр вартістю 600грн., посуд вартістю 4000 грн., постіль вартістю 3000 грн., радіатор «Skarlet» 300 грн., телевізор «Samsung» вартістю 1500грн., а також квартиру №22,розташовану за адресою: вул. 40 років Перемоги, 7-а, м. Генічеськ Херсонської області та гараж №85, розташованого на території ТОВ «Автолюбитель» по вул. Воровського, 288 у м. Генічеську Херсонської області. Оскільки спільне життя з відповідачем не складалось, через відсутність взаємо порозуміння, 28 серпня 2014р. шлюб між ними було розірвано. Позивач вказує, що оскільки вона з відповідачем не може дійти згоди, щодо поділу набутого за час шлюбу майна, тому просила у судовому порядку вирішити це питання, у звязку з чим звернулась до суду з вказаним позовом. При цьому зазначає, що вказане майно є саме спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набувалось за рахунок їх спільної праці, завдяки матеріальної допомоги їх батьків, а тому підлягає поділу у рівних частках. Крім того просила витребувати її особисті речі, які залишились у відповідача - три золоті обручки, документи, біжутерію, косметику, посуд, постіль, стіл-книжку, крісло. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], в якому просив визнати квартиру №22, розташовану за адресою: вул. 40 років Перемоги, 7-а, м. Генічеськ Херсонської області, гараж №85, розташованого на території ТОВ «Автолюбитель» по вул. Воровського, 288 у м. Генічеську Херсонської області, меблеву стінку «Вікторія» вартістю 2070 грн. пральну машинку «LG» 1700грн., тахту «Капля» вартістю 1700 грн. його особистою приватною власністю. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Зазначила, що оскільки нерухомі речі (квартира та гараж), є фактично неподільними, тому просила стягнути з відповідача компенсацію у розмірі ? їх вартості, виділити їй у власність зазначене у позові рухоме майно, та витребувати її особисті речі. Проти зустрічних позовних вимог [PERSON] заперечила, зазначила, що як рухомі так і нерухомі речі придбались за спільні їх кошти, а тому підлягають поділу у рівних частинах, у звязку з чим у задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити. Представник позивача позовні вимоги підтримав, зазначив, що все майно яке було набуто сімєю [PERSON] є їх спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу у рівних частинах. Зазначив, що оскільки квартира є однокімнатною, а гараж також є неподільним, тому з метою урегулювання спору є за доцільним стягнути з відповідача ? компенсації за вказане майно, а інші рухомі речі поділити, виходячи з рівності часток подружжя, та витребувати особисті речі позивача, які залишились у відповідача. Проти вимог зустрічної позовної заяви заперечив, зазначив, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження того, що заявлене ним майно є його особистою приватною власністю, а тому просив у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити. Відповідач за первинним позовом у судовому засіданні проти позову заперечив частково. Зазначив, що нерухоме майно (квартира та гараж), а також меблева стінка «Вікторія» вартістю 2070 грн., пральна машинка «LG» 1700грн., тахта «Капля» вартістю 1700 грн. були придбано за його особисті кошти, а тому не підлягають поділу, у звязку з чим просив у задоволенні позову відмовити, а його зустрічний позов просив задовольнити, оскільки вищевказане майно є його особистою власністю, у звязку з чим вважав, що його зустрічний позов підлягає задоволенню. Що стосується витребування майна зазначив, що готовий віддати майно, яке зазначено у акті опису державного виконавця, яке просить позивач, однак остання ухиляється від того, щоб узгодити дату та місце передачі майна. Представник відповідача за первинним позовом [PERSON] у судовому засіданні проти доводів позову заперечив, зазначив, що сам лише факт придбання майна у період шлюбу, ще не свідчить, що вказане майно є спільним майном подружжя. Зазначив, що позивачем не надано жодних доказів того, що позивач приймала участь у придбанні спірного майна. Зазначив, що зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки спірне майно придбано за його особисті кошти, а тому його слід визнати особистою приватною власністю. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріла справи, 14 лютого 1998р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що Генічеським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Херсонської області зроблено актовий запис №13, та видано свідоцтво про шлюб серії I-КГ за №029036. 31 серпня 1999р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі продажу., згідно якого [PERSON] придбав однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Крім того, 08 листопада 2007р., згідно товарного чеку №3 було придбано стінку «Вікторія» вартістю 2070 грн., куплено кушетку дитячу вартістю 960 грн., згідно накладної від 23 жовтня 2007р. куплено тахту «Капля» вартістю 1700грн., згідно талону №015235 холодильник «Exovizit» вартістю 1200грн., згідно гарантійного талону від 14 жовтня 2006р. придбано пральну машинку «LG» вартістю 1700грн., згідно квитанції від 12 листопада 2006р. придбано масляний радіатор «Skarlet» вартістю 300 грн., згідно гарантійного талону від 24 вересня 2006р. придбано газову плиту «Ардо» вартістю 1750 грн., згідно гарантійного талону від 13 травня 2005р. придбано DVD-плеєр вартістю 600грн. Також, 20 листопада 2007р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу гаражу №85 по вул. Воровського,288 у м. Генічеську. Вказаний договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], про що зроблено реєстраційний запис за №3531. Проте, вказаний договір не був зареєстрований у Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у звязку з чим у Реєстрі вказане майно рахується за [PERSON] Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 28 серпня 2014р. по справі №653/2264/14-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Оскільки сторони по справі шлюб розірвали, а згоди щодо поділу майна не досягли, тому звернулись до суду з відповідними позовними заявами. Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. У той же час, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 Сімейного кодексу України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. за №11, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Стаття 70 Сімейного кодексу України, встановлює, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як було встановлено у судовому засіданні, квартира №22, розташована за адресою: вул. 40 років Перемоги, 7-а, м. Генічеськ Херсонської області була придбана у період шлюбу, та право власності на неї було оформлено на [PERSON] Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України\~об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як було встановлено у судовому засіданні, на час придбання квартири, сторони по справі перебували у скрутному становищі. При цьому як і позивач за первісним позовом, та і позивач за зустрічним позовом посилались на те, що переважну кількість грошей на придбання квартири надавали їх рідні. Так, позивач [PERSON] суду пояснила, що вона з відповідачем досить тривалий час проживали без реєстрації шлюбу у її батьків, які повністю їх утримували, до часу придбання квартири. Вона працювала у дитячому садочку, а відповідач працював у органах МВС України. Усі отримані кошти вони складали до спільної схованки, з метою придбання квартири. Крім того, їм допомагали сестра позивача, яка подарувала 400 доларів, та батьки відповідача. Свідки [PERSON], [PERSON]., які приходяться позивачу матірю та сестрою, підтвердили у судовому засіданні про факт надання коштів позивачу та відповідачу по справі на придбання квартири, а також факт їх утримання за власний кошт. У той же час, відповідач за первинним позовом [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що дійсно до одруження та після нього проживали у тещі, перебували на їх утриманні. Завдяки того, що його батьки тримали свиней, та вулики з бджолами, а отримані кошти від їх продажу передали на придбання квартири, а він продав автомобіль та гараж, тому зміг придбати квартиру. Крім того, відповідач посилається на розписки від 21 серпня 1999р. та від 29 серпня 1999р., від [PERSON] та [PERSON], про те, що вони дають кошти [PERSON] для придбання квартири у сумі 6000 грн. у якості подарунку, та 1200грн. відповідно. Вказані обставини також підтвердила свідок [PERSON], яка являється рідною сестрою відповідача. Згідно\~ст. 10 ЦПК України\~обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Відповідно до ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Враховуючи вищенаведене законодавство, суд критично оцінює покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки вказані особи, є близькими родичами кожної зі сторін, а враховуючи те, що сторони по справі перебувають у неприязних стосунках, тому пояснення останніх не можуть вважатися обєктивними, оскільки спрямовані на відстоювання інтересів своїх близьких. Що стосується посилання відповідача на те, що ним продано автомобіль та гараж, належними та допустимими доказами не доведені, а тому суд вважає їх голослівними, та не приймає до уваги. Надані через канцелярію суду 24 лютого 2017р. розписки [PERSON], та [PERSON] проте, що ними надаються [PERSON] кошти для придбання квартири, суд не приймає до уваги, оскільки вони подані з порушенням ст. 131 ЦПК України, а сторона не довела чому вказаний доказ не був поданий раніше. Крім того, у суду викликають обґрунтований сумнів щодо часу їх написання, оскільки як вбачається з матеріалів цивільної справи, [PERSON] до суду із зустрічною позовною заявою про визнання квартири особистою приватною власністю звернувся 04 березня 2016р., проте вказаних «доказів» на підтвердження своїх позовних вимог чомусь не надав, а надав їх коли вже розпочався розгляд справи по суті, та були заслухані сторони по справі, свідки. Відповідно до статей\~22, 25, 27-1 КпШС України, що був чинним на час придбання квартири, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Разом з тим, якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі\~ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст.28 КпШС України). Враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, суд приходить до висновку, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана сторонами під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, тому вона є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому доводи представника відповідача [PERSON], про те, що позивач деякий час до придбання квартири перебувала у декретній відпустці, не спростовує висновків суду щодо належності спірної квартири до обєкта спільної сумісної власності подружжя. Що стосується правової природи гаражу №85, розташованого у м. Генічеську по вул. Воровського, 288, який був придбаний позивачем за зустрічним позовом 20 листопада 2007р., то суд вважає, що він також відноситься до обєкту спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи норми вищенаведеного законодавства, суд вважає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що куплений ним гараж є придбаним за його особисті кошти. Посилання на грошовий атестат від 10 серпня 2007р., свідчить лише про факт отримання коштів позивачем, та не підтверджує жодним чином, що саме ці кошти зі спливом більше трьох місяців були скеровані на придбання гаражу. Крім того, суд не приймає до уваги посилання відповідача за первинним позовом, що право власності на вказаний гараж не зареєстровано у Єдиному реєстрі нерухомості, а тому він не може бути поділений, оскільки відсутність державної реєстрації обєкта нерухомості є лише перешкодою для реалізації однієї зі складових права власності, а саме права розпоряджатися майном, та не впливає на можливість володіння та користування майном. Згідно з п. п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21 грудня 2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~ст.ст. 69-72 Сімейного кодексу України\~та\~ст. 372 ЦК України. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України). За правилами ч. 3\~ст. 372 ЦК України\~у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Судом встановлено, що однокімнатна квартира №22 та гараж є неподільними речами, та позивач згодна на присудження їй компенсації у розмірі ? вартості вказаних обєктів. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи за №30/2016 від 18 липня 2016р., ринкова вартість квартири на дату оцінки складає 284692 грн., та гаражу 24586 грн. \~Згідно ч. 3\~ст. 71 Сімейного кодексу України\~присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Враховуючи те, позивач за первісним позовом у позовній заяві просила стягнути з відповідача її долю у грошовому еквіваленті із спільної власності, а тому обов'язкова згода другого із подружжя в цьому випадку законом не передбачена, як і не вимагається попереднього внесення на депозитний рахунок суми в рахунок компенсації, оскільки до спірних правовідносин стаття 365 ЦК України\~не застосовується (постанова ВСУ від 30 березня 2016р. за № 6-2811 цс 15). За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині присудження позивачу грошової компенсації вартості ? частки квартири [ADDRESS], та вартості ? частки гаражу №85 по вул. Воровського 288 у м. Генічеську, є такими, що ґрунтуються на нормах закону, а тому підлягають задоволенню, у звязку з чим зустрічний позов в частині визнання вказаних обєктів нерухомості особистою приватною власністю є безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню. З вищевикладених обставин, суд також не знаходить підстав і для задоволення зустрічних вимог [PERSON] в частині визнання його особистою приватною власністю меблеву стінку «Вікторія» вартістю 2070 грн. пральну машинку «LG» 1700грн., тахту «Капля» вартістю 1700 грн., так як не підтвердженні належними та допустимими доказами. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2997 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст.\~60,69 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 с. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено законом. Що стосується визнання права власності на рухомі речі, а саме тахту «Капля» вартістю 1700 грн., меблеву стінку «Вікторія» вартістю 2070 грн., пральну машинку «LG» 1700грн., шкільний стіл вартістю 500 грн., міні стінку (коридор) вартістю 1200 грн., посуд вартістю 4000 грн., постіль вартістю 3000 грн., радіатор «Skarlet» 300 грн., то суд виходячи з засад рівності та збалансованості прав та інтересів сторін по справі, вважає, що позивачу за первинним позовом слід виділити у власність тахту «Капля» вартістю 1700 грн., шкільний стіл вартістю 500 грн., міні стінку (коридор) вартістю 1200 грн., ? посуду вартістю 2000 грн., ? постілі вартістю 1500 грн., радіатор «Skarlet» 300 грн., а позивачу за зустрічним позовом [PERSON] - виділити у власність меблеву стінку «Вікторія» вартістю 2070 грн., пральну машинку «LG» 1700грн., у звязку з чим позовні вимоги позивача в цій частині та зустрічні позовні вимоги задовольнити частково. Решта позовних вимог повязана з витребуванням від відповідача особистих речей, то вона також підлягає частковому задоволенню, оскільки суд виходить з наявності вказаного майна. Як вбачається з матеріалів справи, по справі була постановлена ухвала Генічеського районного суду Херсонської області від 01 лютого 2016р., якою забезпечено позов [PERSON], та накладено арешт на рухоме та нерухоме майно. 15 квітня 2016р. державним виконавцем було складено акт опису і арешту майна, серед якого відсутні деякі речі, про витребування яких просить позивач за первісним позовом, а саме: три золоті каблучки, косметика, телевізор «Samsung» . При цьому позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження існування вказаного майна у відповідача чи у третіх осіб, а тому відповідно суд не може ділити і витребовувати речі, існування яких не підтверджено, що дає суду підстави прийти до висновку, про часткове задоволення вимог у цій частині. Витрати, понесені позивачем на оплату за проведення експертизи в сумі 2500 грн. підлягає задоволенню, а витрати на сплату судового збору в сумі 551 грн. 20 коп., підлягають частковому задоволенню, відповідно до частки задоволених вимог на суму 500 грн., які відповідно до вимог\~ст. 88 ЦПК України\~необхідно стягнути з відповідача за первинним позовом.

Outcome: partial