Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 09.06.2000р. вона уклала шлюб з [PERSON] Під час шлюбу 09.01.2008р. ними було придбано автомобіль SKODA FABIA 2007 року випуску. 07.05.2014р. [PERSON] без згоди позивачки продав вказаний автомобіль [PERSON] за 50500 грн., про що була укладена довідка-рахунок № 500317. Позивачка просить в позові визнати вказаний договір купівлі-продажу автомобіля недійсним. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримала та надала пояснення, аналогічні тим, що викладені в позові, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що фактично [PERSON] придбала спірний автомобіль у сторонніх осіб, які не залучені до справи, оскільки [PERSON] фактично продав автомобіль в грудні 2012 року за нотаріально оформленою довіреністю. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій проти позову не заперечував та просив його задовольнити і справу розглядати без нього Суд, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов не заснований на законі, а тому не підлягає задоволенню з нижченаведених підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09.06.2000р. було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження І-ЖС № 069516 від 09.06.2000р. (а.с.7). Під час шлюбу 09.01.2008р. [PERSON] було придбано автомобіль SKODA FABIA 2007 року випуску, що підтверджується договором купівлі-продажу автомобіля від 09.01.2008р., укладеного між ТОВ «Фірмою «Альфа-Плюс» та [PERSON] (а.с.11-13). 07.05.2014р. вказаний спірний автомобіль було придбано [PERSON] за 50500 грн., про що була укладена довідка-рахунок № 500317 (а.с.14). Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. При цьому законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року по справі № 6-7цс15. Отже, позовні вимоги [PERSON] та обраний нею спосіб захисту не засновані на законі, оскільки позивачка, з урахуванням викладеної позиції Верховного Суду України, у такій ситуації повинна предявити позов до свого чоловіка [PERSON] про стягнення відповідної компенсації вартості відчуженого спірного автомобіля. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed