Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який раніше належав її батьку [PERSON] . Під час оформлення спадщини нотаріусом було виявлено, що на вказаний будинок накладений арешт. Позивач звернулась до Херсонського обласного нотаріального архіву із відповідними запитом, на що отримала копію витягу з Реєстру заборон відчуження, з якого вбачається, що такий запис дійсно був внесений 16.05.1966 року на вимогу Генічеського автопарку, а власником значиться [PERSON] . Позивач звернулась до Генічеського БТІ із відповідним запитом, на що отримала відповідь, що [PERSON] ніколи не був власником вказаного житлового будинку. Зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між попередніми власниками, даний будинок значився під №22. Таким чином, позивач вважає що арешт на її майно був накладений помилково, у зв`язку з чим вона вимушена була звернутись до суду з метою захисту свого порушеного права. Позивач [PERSON] до судового засідання не прибула, але попередньо до суду надала клопотання про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позов підтримує, просить суд його задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив до суду не надходив. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. На підставі вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину від 02.03.2015 року та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №34355226 від 02.03.2016 року. Під час оформлення [PERSON] спадщини нотаріусом було виявлено, що на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , накладений арешт, що підтверджується копією Витягу з Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15.01.2015 року. На відповідний запит [PERSON] Державним нотаріальним архівом Херсонської області була направлена копія з Реєстру для реєстрації заборон відчуження жилих будинків Генічеської державної нотаріальної контори за 1951 по 1992 рік включно, відповідно до якого заборона на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , накладена на ім`я [PERSON] , що підтверджується копією листа Державного нотаріального архіву Херсонської області за №598 01-18 від 28.05.2015 року. Оскільки батько [PERSON] став власником належного їй житла 27.04.1995 року, для перевірки факту наявності права власності на нього в 1966 році у [PERSON] , вона звернулась до Генічеського ДБТІ, який надав відповідь про те, що [PERSON] ніколи не був власником даної домобудівлі, що підтверджується копією довідки КП ХОР «Генічеського БТІ» №111 від 26.02.2014 року. Також, як вбачається з копії Домової книги на домоволодіння по [ADDRESS] - запис щодо проживання [PERSON] за вказаною адресою відсутній. Позивач зазначає, що ймовірно вказаний житловий будинок, який належав [PERSON] станом на 1966 рік мав [ADDRESS] , а належне [PERSON] тепер житло значилось під № [NUMBER] . Такий висновок позивач підтвердила копією договору купівлі-продажу вказаного будинку, укладеного 13.04.1973 року його попередніми власниками [PERSON] і [PERSON] з одного боку і [PERSON] з іншого, відповідно до якого дійсно зазначене житло значилось під [ADDRESS] . Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з наступного. Згідно зі\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом частин 1 та 2\~статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1\~ст. 321 ЦК України\~визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України\~встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим,\~статтею 41 Конституції України\~та статтею\~1\~Першого\~протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до\~Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За таких обставин, оскільки, фактично обтяження було накладено не на будинок позивача чи його попереднього власника, а на інший будинок, який у 1966 році мав адресу: [ADDRESS] та належав іншій особі, а саме [PERSON] , суд приходить до висновку, що правові підстави для збереження обтяження, відсутні. Таким чином, з огляду на те, що наявність обтяження у вигляді заборони відчуження за відсутності достатніх правових підстав для цього, порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про виключення вказаного житлового будинку з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, суд зазначає наступне. Відповідно по положень ч. 2\~ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі, зокрема, судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Тобто, вимога про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про обтяження, на даний момент є передчасною, оскільки позивач не звертався до державного реєстратора з судовим рішенням та відповідно не отримував відмову від реєстратора, яка і може бути підставою для зобов`язання останнього виключити запис про обтяження. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial