Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Лисичанського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання батьківства, у якій зазначила, що з відповідачем вона проживала однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу з березня 2013 року до березня 2014 року. У період спільного проживання з відповідачем вони разом вели спільне господарство, вирішували побутові питання та мали спільний сімейний бюджет. [INFO] вона народила від відповідача доньку, [PERSON], про що Відділом держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції у Книзі реєстрації народжень зроблений відповідний актовий запис № 268 від 24 квітня 2014 року. Відповідачем заява про реєстрацію батьківства до органів РАЦС подана не була, хоча факт батьківства ним в подальшому не заперечувався. Стосунки з відповідачем у неї не склались через постійні сварки. У березні 2014 року вони стали проживати окремо, хоча на той час вона вже була на восьмому місяці вагітності. З моменту народження нею дитини відповідач повністю відсторонився від її виховання та утримання, не надає їй жодної матеріальної допомоги. Таким чином, на сьогоднішній день вона вимушена самостійно виховувати та утримувати малолітню дитину. Приймаючи до уваги те, що через необхідність виховання малолітньої дитини вона ніде не працює, утримання дитини є надважким тягарем, справлятися з яким самостійно для неї занадто важко. Все це завдає їй великих емоційних страждань. Єдину можливість захисту своїх прав та прав своєї дитини вона бачить у зверненні до суду з цим позовом. На підставі викладеного, просила суд визнати [PERSON] батьком [PERSON], [INFO], актовий запис № 268 від 24 квітня 2014 року, вчинений відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції. Зобов'язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції внести зміни до актового запису № 268 від 24 квітня 2014 року про народження [PERSON] та в графі відомості про батька вказати прізвище батька [PERSON], [INFO]., громадянин України. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, підтвердила факти, викладені у позовній заяві, та просила суд її задовольнити. Суду пояснила, що з відповідачем вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період часу з березня 2013 року до березня 2014 року. У березні 2014 року вони стали проживати окремо, хоча на той час вона вже була на восьмому місяці вагітності. [INFO] вона народила від відповідача доньку, [PERSON], про що Відділом держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції у Книзі реєстрації народжень зроблений відповідний актовий запис № 268 від 24 квітня 2014 року. Однак, відповідач не визнає своє батьківство по відношенню до їх спільної дитини, у зв'язку з чим і вимушена звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, підтвердив доводи, викладені в позовній заяві, та просив суд її задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що дитина, [PERSON], [INFO], не є його дитиною, адже у нього є сумніви щодо свого батьківства по відношенню до даної дитини. Сумніви викликані тим, що під час спільного проживання з позивачкою, вона декілька разів покидала його, деякий час була відсутня за місцем їх спільного мешкання. Покидала його через сварки, що відбувалися між ними. У судове засідання представник третьої особи - Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції - не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду письмову заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, проти задоволення вимог позивача не заперечував (а.с.20). У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона знайома з позивачем [PERSON] більше року, а відповідача [PERSON] знає понад п'ять років. Її чоловік відповідачу доводиться рідним дядьком. [PERSON] та [PERSON] зустрічались, потім проживали разом з весни 2013 року та вели спільне господарство. З перших днів вагітності позивача, їй стало відомо про вагітність [PERSON] Позивач та відповідач проживали разом до сьомого місяця вагітності [PERSON], а на восьмому місяці вагітності, вони розійшлись. Під час спільного проживання і вагітності позивача, відповідач визнавав своє батьківство. Він був щасливим та радів тому факту, що буде батьком. Однак, коли позивач і відповідач розійшлися, то відповідач почав заперечувати факт того, що він не є батьком дитини. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивачку знає, вона жила та зустрічалась з його племінником - відповідачем по справі, [PERSON] З початку весни 2013 року позивач та відповідач почали проживати разом Йому було відомо про вагітність позивачки. Під час спільного проживання позивача та відповідача, відповідач ніколи не заперечував того, що є батьком дитини, якою була вагітна позивач. Позивач пішла від відповідача, а через два місяці народила дитину. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір'ю відповідача [PERSON]. Раніше з квітня 2013 року по червень 2013 року [PERSON] та [PERSON] проживали у неї. Позивач приходила та уходила з дому, не готувала та не прибирала. Потім позивач та відповідач переїхали жити окремо, відповідач проживав фактично самостійно. 01 квітня 2014 року сторони розійшлись. Дитини вона не бачила та вважає, що вона на є її онучкою. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона знає відповідача, він є племінником її колишнього чоловіка. [PERSON] та [PERSON] проживали разом. [PERSON] приходив до неї поїсти, оскільки позивачки постійно не було дома. На 6 чи 7 місяці вагітності позивачки у відповідача виникли сумніви щодо його батьківства. Їй відповідач повідомив, що [PERSON] вагітна, але він не вважає себе батьком дитини, оскільки позивачка дома не ночувала, і йому здавалось, що у неї є інший. Вислухавши позивача, відповідача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу того, що відповідач, [PERSON], не визнає своє батьківство по відношенню до [PERSON], [INFO]. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, захищає не тільки «сімейне», а також і «приватне» життя. Хоча метою судового провадження є вирішення статусу відповідача по відношенню до дитини, це без сумніву стосується особистого життя позивача та відповідача, а отже факти даної справи також підпадають під дію ст. 8 Конвенції (рішення у справі «Расмюссен проти Данії» (Racmussen v. Sweden) від 28.11.1984 р., статус рішення - остаточне). Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У зв'язку з цим необхідно звернутися до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме в розумінні пункту 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її сімейного життя. Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden) від 27.11.1992 р., статус рішення - остаточне), і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen. v. Norway) від 07.08.1996 р., статус рішення - остаточне). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 128 СК України, підставною для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 3 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до ст. 134 СК України, на підставі рішення суду, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, суди вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Таким чином, справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 24 квітня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції, [INFO] народилась [PERSON], батьком якої записаний [PERSON], а матір'ю - [PERSON], про що зроблено відповідний запис № 268 (а.с. 7). Згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження згідно з частиною першою статті 135 Сімейного кодексу України для призначення допомоги, 24 квітня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції внесено відомості до актового запису № 268: [PERSON] народилась [INFO], матір'ю записана - [PERSON], батьком записаний за вказівкою матері згідно з ч. 1 ст. 135 СК України - [PERSON] (а.с.8). Згідно з актовим записом про народження № 268 від 24 квітня 2014 року, підстава запису відомостей про батька: заява матері від 24 квітня 2014 року № 71 (а.с. 43-44). Отже, у позивача [PERSON] виникло право на звернення до суду з даним позовом відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 128 СК України, яка передбачає, що позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Згідно з наказом № 26-О від 07.06.2014 року, [PERSON] надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 07.06.2014 року по 15.04.2017 року (а.с.9). У судовому засіданні показаннями свідків, було підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, завагітніла позивач під час спільного проживання з відповідачем, який не заперечував свого батьківства до того, як розійшовся з позивачкою. Відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені під час вагітності позивача, коли остання перебувала на сьомому місяці вагітності. Окрім цього, ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 18 грудня 2014 року була призначена судово-генетичні експертиза, виконання якої було доручено експертам Дніпропетровського обласного комунального закладу «Бюро судово-медичної експертизи». Витрати за проведення експертизи були покладені на позивача - [PERSON] (а.с.29). Водночас, сторонам була роз'яснена ст. 146 ЦПК України, згідно з якою - у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні; - у разі відхилення відповідача від проведення судово-генетичної експертизи у справах про визнання батьківства, суд має право постановити ухвалу про примусовий привід на проведення такої експертизи. Проте експертиза двічі проведена не була, у зв'язку з ухиленням відповідача від проходження експертизи, який був належним чином повідомлений про проведення експертизи, про що свідчить власноруч написана розписка про повідомлення дати, часу та місця проведення експертизи (а.с.34, 38). Так, згідно з супровідним листом № 09 від 02.01.2015 року КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР», повідомлено, що сторонам необхідно з'явитися у відділення судово-медичної генетики КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» 02 лютого 2015 року з 09.00-12.00 год. (а.с.31), про що під розписку судом було повідомлено позивача (а.с.33) та відповідача (а.с.34). Однак, згідно з супровідним листом № 275 від 03.02.2015 року КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР», повторно повідомлено, що у зв'язку з неявкою гр-на [PERSON] 02.02.2015 року на експертизу сторонам повторно необхідно з'явитися у відділення судово-медичної генетики КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» 02 березня 2015 року з 09.00-12.00 год. (а.с.35), про що під розписку судом було повідомлено позивача (а.с.37) та відповідача (а.с.38). Згідно з супровідним листом № 623 від 05.03.2015 року КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР», ухвала Лисичанського міського суду Луганської області від 18 грудня 2014 року про призначення судово - генетичної експертизи повернута без виконання в зв'язку з неявкою [PERSON] 02.02.2015 року та 02.03.2015 року на експертизу (а.с.39). З аналізу вище зазначених норм, судом встановлено, що якщо дитина народилася не раніше 01 січня 2004 року, то предмет доказування визначений ч. 2 ст. 128 СК України (підставами для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи) мається на увазі біологічне походження. Одним з важливих доказів є відповідна експертиза (судова-генетична тощо), яка оцінюється за правилами ст. 212 ЦПК України. Як зазначено вище призначена судом судово-генетична експертиза не проведена, у зв'язку з повторним ухиленням відповідача від проходження експертизи. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Як вбачається із роз'яснень, даних в Листі Верховного Суду України від 01.01.2012 «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передумовою звернення до суду із заявою про встановлення батьківства є смерть особи, батьківство якої встановлюється, або оголошення її померлою. При цьому слід враховувати дату народження дитини: якщо помер батько дитини, яка народжена після 1 січня 2004 р., факт його батьківства може бути встановлений на підставі різних доказів (зокрема, висновку судово-медичної експертизи). Справи за заявами про встановлення фактів батьківства розглядаються за правилами окремого провадження, а відповідно до ст. 128 СК України справи про визнання батьківства - за правилами позовного провадження. У першому випадку передумовою звернення до суду за заявою про встановлення факту батьківства є смерть особи, батьківство якої встановлюється, а в другому - особа, батьківство якої встановлюється в судовому порядку, є відповідачем у справі. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактично шлюбних стосунках. [INFO] [PERSON] народила доньку [PERSON]. Під час реєстрації народження дитини в свідоцтві про її народження запис про батька дитини було зроблено за заявою матері [PERSON] відповідно до положень ст. 135 СК України. Судом була призначена судово-генетична експертиза з метою з'ясування чи є [PERSON], біологічним батьком [PERSON], [INFO]. Відповідачу було роз'яснено положення ст. 146 ЦПК України. Однак, відповідач двічі не з'явився у встановлений термін для здачі зразків крові до Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи, у зв'язку з чим провести зазначені експертизи було неможливо. Таким чином, враховуючи, що відповідач ухиляється від участі в експертизі, факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, поясненнями свідків, сумніву у суду не викликають та за таких обставин суд вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства, третя особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 24 від 21.10.2014 року про сплату судового збору в сумі 243 гривні 60 копійок. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 243 гривні 60 копійок.

Outcome: approved