Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON], у якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № 54, розташованої в м. Дніпро, садівниче товариство «Лісне», укладений 12.03.2013р. між нею та відповідачем, а також визнати за нею право власності на вказану ділянку. Позовна заява мотивована тим, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення вказаного договору тим самим порушуючи попередню домовленість між сторонами та права позивача на розпорядження зазначеною нерухомістю. Позивач у судове засідання не зявилась, проте її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявилась, натомість матеріали справи містять від неї заяву, у якій вона позовні вимоги визнала та просила справу розглядати за її відсутності. Свідок [PERSON] підтвердив факт укладання між сторонами договору купівлі-продажу без його нотаріального посвідчення та факт видачі позивачу членської книжки. Заслухавши пояснення представника позивача та свідка, перевіривши викладені у позовній заяві обставини та вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Відповідно до договору № 1-ПР від 12.03.2013р., підписи якого затверджено головою СТ\~«Лісне» [PERSON], [PERSON] продала [PERSON], належну їй земельну ділянку загальною площею 0,0571 га, розташовану в м. Дніпро, СТ «Лісне» (а.с.3). Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним, посилається на те, що відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення, що підтверджується її письмовою заявою про відмову від такого посвідчення з посиланням на відсутність часу. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки укладено 12.03.2013р., тобто після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року, яким державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано. Таким чином, суд доходить висновку, що у даному випадку до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ч.2 ст.220 ЦК України. Разом з тим, однією з умов застосування ч.2 ст.220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017р. № 6-1288цс17, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки сама по собі відсутність у відповідача часу для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки не є в силу вимог ч.2\~ст.220 ЦК України підставою для визнання такого договору дійсним. З огляду на відсутність підстав для задоволення позову судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed