Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], по якому просить вселити її в квартиру, що знаходиться а адресою: [ADDRESS] та встановити наступний порядок користування квартирою: [PERSON] виділити у користування кімнати площею 12,0 кв.м., 10,5 кв.м. та лоджію (з урахуванням знижувального коефіцієнту) 1,45; [PERSON] виділити в користування кімнату площею 16,6 кв.м. та балкон (з урахуванням знижувального коефіцієнту) 0,96 кв.м.; в загальному користуванні співвласників квартири залишити: коридор площею 10,9 кв.м., ванну площею 2,6 кв.м., туалет площею 1,0 кв.м., кухню площею 8,8 кв.м. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 20.11.1993 року сторони перебували у зареєстрованому Надлацькою сільською радою Новоархангельського району Кіровоградської області шлюбі, актовий запис №22. Шлюб було розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10.12.2013 року. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачем в орендованій квартирі. [PERSON] належить на праві власності ? частина квартири №58, яка знаходиться в будинку №30 по вул. Жадова, загальною площею 64,81, яка складається з 3-х жилих кімнат. У вказаній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Сторони не можуть в позасудовому порядку встановити порядок користування вказаною квартирою, тому позивач змушена звернутись з даним позовом до суду. Позивач в судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про час та місце розгляду справи належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, зазначила, що відповідач є неналежним відповідачем, оскільки у встановленому законом порядку не зареєстрував своє право власності на частку у спільному майні. Судом встановлено, що сторони перебували з 20.11.1993 року у зареєстрованому Надлацькою сільською радою Новоархангельського району Кіровоградської області, актовий запис №22, шлюбі, який було розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10.12.2013 року /а.с.5/. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження /а.с. 12/. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.01.2015 року в порядку поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], визнано право власності за [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS]; визнано право власності за [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS] /а.с. 6-9/. Згідно довідки Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №4 Кіровоградської міської ради» від 12.07.2017 року, у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON], [INFO] власник, [PERSON], [INFO] - дружина, [PERSON], [INFO] син, [PERSON], [INFO] донька /а.с. 11/. Відповідно до ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст.391 ЦК України). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 33 Постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив судам, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач дійсно чинить перешкоди у здійсненні нею права користування спірною квартирою, наявність підстав для вселення, перед судом не доведено. Щодо посилання представника відповідача на те, що [PERSON] є неналежним відповідачем, оскільки у встановленому законом порядку не зареєстрував своє право власності на частку у спільному майні, суд зазначає наступне. За рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.01.2015 року, яким за відповідачем визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], відповідач набув право користування та володіння цією частиною квартири, а відсутність державної реєстрації такої частки власності позбавляє його права розпорядження цим майном, а жодним чином не користування та володіння ним. Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою, суд зазначає наступне. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За правилами ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 358 ЦК України та п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 р. №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» розяснює, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Як вбачається з оглянутої в судовому засіданні інвентарної справи по квартирі [ADDRESS], загальна площа квартири 64,81 кв.м., житлова 39,1 кв.м., складається з: коридор 10,9 кв.м., кімнати 12,0 кв.м., 10,5 кв.м. ,16,6 кв.м., ванна 2,6 кв.м., вбиральня 1,0 кв.м., кухня 8,8 кв.м., лоджія - 1,45 кв.м., балкон 0,96 кв.м. Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо встановлення зазначеного позивачем порядку користування, так як до суду не надані належні та допустимі докази того, що їй чиняться перешкоди в її користуванні. Позивач просить виділити їй в користування дві кімнати враховуючи інтереси дітей сторін, проте не завертається до суду також в їх інтересах, крім того [PERSON] вже є повнолітнім. Запропонований позивачем порядок користування квартирою безумовно порушує права відповідача на володіння, користування та розпорядження належною йому часткою квартири. Крім того, як вбачається з оглянутої в судовому засіданні інвентарної справи, наданий позивачем до матеріалів позовної заяви план спірної квартири не відповідає дійсності. За вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed