Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права на обовязкову частку у спадщині земельної ділянки. В позовній заяві посилається на ту обставину, що після смерті її матері [PERSON], яка померла 28.07.2011 року залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок та господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по вул. Лесі Українки, 6 в м. Володимир-Волинський, Волинської області та земельна ділянка, надана для його обслуговування. За життя її матірю було складено заповіт, яким вона розпорядилася житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, заповівши їх відповідачу. Оскільки заповітним розпорядженням земельна ділянка не включена до спадкового майна, вважає, що має право на обовязкову частку у спадщині, у розмірі ? частини земельної ділянки. В судовому засіданні позивач та її представник доводи заяви підтримали, в свої поясненнях суду зіслались на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що є єдиним власником житлового будинку та господарських будівель, який знаходиться по вул. Лесі Українки, 6 в м. Володимир-Волинський, Волинської області, а тому земельна ділянка розподілу не підлягає. Просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення та доводи сторін, представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав. Як стверджується матеріалами справи, після смерті спадкодавця [PERSON], яка померла 28.07.2011 року залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок та земельна ділянка надана для його обслуговування. За життя [PERSON], 17.02.1988 року склала заповіт, яким розпорядилась своїм майном, а саме житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по вул. Лесі Українки, 6 в м. Володимир-Волинський, Волинської області, на користь дочки [PERSON] Друга дочка спадкодавця - [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права на обовязкову частку у спадщині. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 27 травня 2014 року затверджена мирова угода у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права на обов'язкову частку у спадщині та виділ частки в натурі в житловому будинку та в господарських спорудах після смерті спадкодавця [PERSON], за умовами якої [PERSON] визнає за [PERSON] право власності на весь житловий будинок з господарськими спорудами № 6 по вул. Л. Українки у м. Володимир-Волинський, який є спадковим майном, та зобов'язується не чинити їй перешкоди в оформленні права власності на вказане майно. У матеріалах справи міститься розписка про те, що на виконання зазначеної мирової угоди [PERSON] одержала у [PERSON] 55 тис. грн в рахунок компенсації за належну їй обов'язкову частку в спадковому майні. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] являється власником всього житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в м. Володимир-Волинський по вул. Л.Українки, 6. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). За відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, суд вважає, слід застосовувати положення ч. 4\~ ст. 120 ЗК України\~ з огляду на таке. Результати аналізу змісту норм\~ ст. 120 ЗК України\~ у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Як зазначено в правових позиціях, викладених в Постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі № 6-2цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для суддів, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. За загальним правилом, закріпленим у ч. 4\~ ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому, при застосуванні положень\~ ст. 120 ЗК України\~ у поєднанні з нормою\~ ст. 125 ЗК України\~ слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка, як об'єкт права власності визначена державним актом на право власності на землю, виданим\~ \~ [PERSON], що зареєстрований 19.01.1998 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3396. Таким чином, оскільки згідно з нормами цивільного законодавства спадкоємством є перехід прав та обов'язків (спадщини) від однієї фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), суд приходить до висновку про те, що у зв'язку із прийняттям сторонами спадщини, у них із передбачених законом підстав виникло право власності на спірну земельну ділянку, яка з моменту отримання [PERSON] державного акта є об'єктом права власності. Відповідно до ст. 1241 ЦК України, позивач, як дочка спадкодавця мала право на обовязкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала кожному з спадкоємцю, у разі спадкування законом (обовязкова частка). Право на обовязкову частку у спадщині позивача підтверджено ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 27.05.2014 року. Отже, обовязкова частка позивача у спадщині (житловому будинку та господарських будівель) становить ? частини. З переходом до позивача права власності на ? частину житлового будинку та надвірних будівель, до неї перейшло і право власності на зазначену частину земельної ділянки. Отримання позивачем коштів у рахунок компенсації за належну їй обовязкову частку у спадщині стосувалось лише житлового будинку без урахування спірної земельної ділянки, а тому на результати вирішення даного спору не впливає. Позовні вимоги щодо поділу нерухомого майна з виділенням позивачу ? частки земельної ділянки є безпідставними, оскільки право на зазначену частку їй не належить, а можливість поділу земельної ділянки відповідно до визначеної судом ? її частки жодними доказами не підтверджено та зазначена вимога позивачем не заявлена Відповідно до ст. 88 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено.

Outcome: partial