Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на проживання в житловому приміщенні. \~ \~ \~ \~Позовну заяву мотивовано тим, що [PERSON] є власницею 2/4 частин квартири за адресою: [ADDRESS], 21000. В даній квартирі, окрім інших, також зареєстрований [PERSON], який в січні 2001 року покинув дану квартиру забравши всі свої речі і більше не повертався до неї. При особистому спілкуванні [PERSON] повідомив, що добровільно знятися з реєстрації даній квартирі не може, оскільки на даний час він являється громадянином [PERSON] Штатів Америки і не має змоги прибути особисто, окрім іншого через інвалідність, яку він отримав перебуваючи в США. Просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на проживання в житловому приміщенні у квартирі [ADDRESS]. Представник позивача\~[PERSON]\~в судове\~засідання не\~зявився,\~надав суду\~заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. В судове\~засідання відповідач\~[PERSON]\~не зявився,\~однак надіслав\~суду заяву\~про розгляд справи у його відсутність, не заперечував, щодо задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11.02.2003 року, виданого Виконкомом Вінницької міської ради квартира [ADDRESS] на праві спільної власності належить: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/4 частки квартири (а.с. 8). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2012 року серії ВТА № 492828 посвідченого державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] спадкоємцем майна [PERSON] є його дружина [PERSON] (а.с.10). Відповідно до довідки № 3399 від 20.06.2018 року МКП «ЖЕК №12» в квартирі [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 21). Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло. Разом з тим, частиною третьою статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В той же час, згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. [PERSON] та [PERSON], як учасники спільної часткової власності на квартиру, мають право на володіння, користування та розпорядження нею, а саме тими її частками, які відповідають частці кожного з них у праві спільної часткової власності. Слід\~зазначити,\~що відповідно\~до вимог\~ст.\~7\~ЗУ «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто відповідач [PERSON] не позбавлений можливості особисто, чи через представника звернутися з заявою про зняття з реєстрації місця проживання, натомість відповідач [PERSON] звертається до суду з заявою про визнання позову. Постановою Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Однак, визнання [PERSON] позову суперечить вимогам закону, а саме непорушності права власності. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивачка [PERSON] звернулась до суду з вимогою про визнання [PERSON], таким, що втратив право на проживання в житловому приміщенні, хоча в даному випадку законодавством визначено інший порядок захисту порушеного права ніж обраний позивачкою. Враховуючи вище викладене, позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed