Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], ТОВ «Медікор», [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів [PERSON] про визнання договору частково удаваним та витребування майна у добросовісного набувача. Позов мотивовано тим, що 09 червня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Медікор» як продавцем та [PERSON] як покупцем був укладений договір купівлі-продажу за № F0906/75 легкового автомобіля Ford Kuga C520, 2013 року випуску, № шасі [NUMBER] за ціною 313220 гривень. Зазначений договір є удаваним в частині покупця, виходячи з наступного. Згідно з п. 2.3. договору покупець зобов'язався здійснити оплату товару впродовж 30 календарних днів з моменту підписання договору. Так, 10 червня 2013 року особисто позивачем в касу ТОВ «Медікор» були внесені кошти в сумі 10000 гривень як передоплату за товар, хоча квитанція до прибуткового касового ордеру № 8769 була оформлена на ім'я [PERSON] 18 червня 2013 року позивачем в касу ТОВ «Медікор» були внесені кошти в сумі 207000 гривень, хоча квитанція до прибуткового касового ордеру № 8831 була оформлена на ім'я [PERSON] Оскільки наявних у позивача і її колишнього чоловіка грошей не вистачало на купівлю автомобіля, 19 червня 2013 року між позивачем та АТ Укрексімбанк був укладений кредитний договір, за яким позивачем було отримано кредит в сумі 90000 гривень, про що свідчить довідка № 52-17/1705, яка видана 01.10.2015 року філією АТ Укрексімбанку в м. Житомирі. 25 червня 2013 року позивачем в касу ТОВ «Медікор» були внесені кошти в сумі 96220 гривень, 90000 гривень з яких - це кошти, отримані позивачем як кредит в АТ Укрексімбанк. Того ж дня позивачем було оплачено ТОВ «Медікор» 300 гривень, хоча квитанції до прибуткових касових ордерів № 8867 та № 11232 були оформлені на ім'я [PERSON] Таким чином, особисто позивачем в касу ТОВ «Медікор» як оплата за договором купівлі-продажу № F0906/75 від 09 червня 2013 року були внесені кошти в сумі 313520 гривень. Усі кошти належали позивачу та її чоловікові на праві спільної сумісної власності. Викладені обставини підтверджуються не лише документами, на які міститься посилання вище, а й актом прийому передачі автомобіля від 28 червня 2013 року, який підписаний позивачем та її чоловіком. Договір купівлі-продажу автомобіля та квитанції про оплату за договором були оформлені на ім'я доньки позивача - [PERSON] з метою оформлення на її ім'я автомобіля як подарунку на день народження, однак після того, як позивач дізналась, що колишній чоловік її доньки у судовому порядку ставить питання про поділ автомобіля як спільно нажитого майна, зрозуміла, що цей дарунок був оформлений невірно, оскільки на майно претендує особа, яка не має до нього жодного стосунку. На теперішній час автомобіль оформлений на [PERSON], якому [PERSON] 27 червня 2015 року його безоплатно відчужила що підтверджується реєстраційною карткою транспортного засобу та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Просить визнати удаваним договір купівлі-продажу № F0906/75 від 09 червня 2013 року в частині покупця легкового автомобіля Ford Kuga C520, 2013 року випуску, № шасі [NUMBER] та визнати позивача покупцем за цим договором. Витребувати у [PERSON] легковий автомобіль Ford Kuga C520, державний номерний знак [NUMBER], білого кольору, № шасі [NUMBER], 2013 року випуску, об'єм двигуна 2,0 та визнати за позивачем право власності на цей автомобіль. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за обставин викладених в ньому, просив позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов визнали, не заперечували щодо його задоволення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні при винесені рішення покладався на розсуд суду. Третя особа та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо його задоволення. Заявили в судовому засіданні клопотання про не допустимість доказів, а саме заяви [PERSON] на ім'я директора ТОВ «Медікор» від 10.06.2013 року та листа ТОВ «Медікор» на ім'я адвоката [PERSON] за вих. № 634 від 23.10.2015 року, оскільки вони викликають сумніви з приводу їх достовірності та не можуть рахуватися як докази, оскільки є недопустимими. Відповідно до п. 28 постанови Пленуму ВС України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи,яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо). Суд вважає, що дане клопотання про не допустимість доказу, а саме заяви [PERSON] на ім'я директора ТОВ «Медікор» від 10.06.2013 року та листа ТОВ «Медікор» на ім'я адвоката [PERSON] за вих. № 634 від 23.10.2015 рокуне підлягає задоволенню, оскільки третьою особою та його представником не було надано суду доказів, що спростовують допустимість даного доказу. Крім того, третя особа та його представник в судовому засіданні заявили клопотання про недопустимість доказу, а саме свідчення свідків, посилаючись на зміст абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України, в якій йдеться про недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Однак, на думку суду, дане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки спірний правочин укладено в письмовій формі, відповідно до вимог ст. ст. 205-208 ЦК України, а стаття 218 ЦК України регламентує правові наслідки недодержання вимоги письмової форми правочину. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 09.06.2013 року між ТОВ «Медікор» та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу № F0906/75 (а.с.7-9). Згідно п. 1.1 договору продавець зобов'язується продати, а покупець оплатити і прийняти автомобіль Ford Kuga С520, 2013 року випуску, № шасі [NUMBER]. Загальна ціна товару в день підписання договору 313 220грн. (п. 2.1 договору). Згідно з п. 2.3 договору покупець здійснює 100% оплату товару протягом 30 календарних днів з моменту підписання даного договору ціна автомобіля 313220грн. Відповідно до заяви від 10.06.2013 року на ім'я директора ТОВ «Медікор», [PERSON] просить прийняти від неї кошти в сумі 313 220 грн., як оплату за автомобіль, згідно з договором купівлі - продажу № F0906/75 від 09.06.2013 року, який був укладений між ТОВ «Медікор» та її донькою [PERSON] та зарахувати їх на її ім'я (а.с.11). На підставі даної заяви, [PERSON] було внесено кошти в сумі 10 000грн. як передоплату за товар, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №8769 від 10.06.2013 року та кошти в сумі 207 000грн., згідно квитанція до прибуткового касового ордера №8831 від 18.06.2013року, хоча і квитанції були оформлені на ім'я [PERSON].(а.с.14). Крім того, 19.06.2013 року між [PERSON] та АТ «Укрексімбанк» був укладений кредитний договір, згідно умов якого [PERSON] отримала кредит в сумі 90 000грн. (а.с.15) та 25.06.2013 року [PERSON] внесла кошти в сумі 96 220грн. та 300грн. на рахунок ТОВ «Медікор», хоча квитанції до прибуткових касових ордерів №8867 та № 11232 були оформлені на ім'я [PERSON] (а.с.14). Згідно листа ТОВ «Медікор» № 634 від 23.10.2015 року повідомляє, що платником за автомобіль марки Ford Kuga С520, 2013 року випуску, № шасі [NUMBER] виступала [PERSON], а грошові кошти були зараховані на ім'я [PERSON], відповідно до заяви (а.с.13). Відповідно до заяви [PERSON] від 25.06.2013 року, остання дала свою згоду на отримання автомобіля від ТОВ «Медікор» її батьками [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Згідно підписів в акті прийому - передачі від 28.06.2013 року, автомобіль марки Ford Kuga С520, 2013 року випуску, з автосалону був отриманий [PERSON] та [PERSON], даний факт учасниками судового процесу не заперечувався(а.с10). З оглянутих в судовому засіданні фотокарток вбачається, що [PERSON] та [PERSON] вручають ключі від автомобіля [PERSON], як подарунок (а.с.54-55). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля марки Ford Kuga С520, 2013 року випуску є [PERSON] (а.с.16). В судовому засіданні третя особа - [PERSON] стверджував, що даний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя, однак доказів про наявність коштів для придбання автомобіля марки Ford Kuga С520, 2013 року випуску, суду надано не було. Натомість позивач надала суду докази про наявність в неї та її чоловіка коштів для придбання даного автомобіля, що підтверджується довідками Андрушівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області №2379 та № 2380 від 16.12.2015року, згідно яких ФОП [PERSON] перебуває на обліку з 21.05.2008 року, сума одержаного доходу за 2008-2014 року складає 785 633,00 в т.ч. 2008р. - 60990,00грн., 2009р. - 147617,00грн., 2010р. - 214 144,00грн., 2011р. - 83560,00грн., 2012р. - 41200,00грн., 2013р. - 82452,00грн., 2014р. - 155670,00грн. та ФОП [PERSON] перебуває на обліку з 16.06.2006 року, сума одержаного доходу за 2008-2014 року складає 532596,00грн. в т.ч. 2008р. - 87393,00грн., 2009р. - 40678,00грн., 2010р. - 42573,00грн., 2011р. - 66327,00грн., 2012р. - 61086,00грн., 2013р. - 88802,00грн., 2014р. - 145737,00грн. (а.с.74-75). В судовому засіданні [PERSON], допитана як свідок, суду показала, що даний автомобіль вони придбали зі своїм чоловіком в дарунок на день народження своїй доньці [PERSON] Договір купівлі - продажу був оформлений на ім'я [PERSON], з метою економії коштів, оскільки при оформлені документів на неї чи її чоловіка потрібно було сплачувати кошти за реєстрацію даного автомобіля, а потім при оформлені договору дарування ще сплачувати кошти. Кошти за даний автомобіль були внесені особисто нею. Крім того, зазначила, що вона з чоловіком є фізичними особами - підприємцями і мають змогу подарувати даний автомобіль доньці. Даний автомобіль в автосалоні отримувала вона її чоловік та син - [PERSON], особисто вона та її чоловік розписувалися в акті прийому - передачі. [PERSON] було відомо, що даний автомобіль придбавався за її кошти та кошти її чоловіка. Відповідач [PERSON], допитаний в судовому засіданні як свідок, суду показав, що [PERSON] є його матір'ю, і вона звернулась до нього з проханням допомогти перевезти кошти з Житомирської області до м. Вінниці для придбання автомобіля марки Ford Kuga С520, 2013 року випуску, з метою подарувати його [PERSON] та був присутнім при внесені [PERSON] коштів в касу за автомобіль. Крім того, зазначив, що був присутнім при отриманні даного автомобіля з автосалону та власноручно прикрашав автомобіль і був присутній при даруванні даного автомобіля [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він є працівником ТОВ «Медікор» та був консультантом при продажі автомобіля марки Ford Kuga С520, 2013 року випуску. Зазначив, що оплату за вказаний автомобіль вносили батьки [PERSON], оскільки це був подарунок останній на день народження, забирали автомобіль з салону [PERSON] та [PERSON] Згідно ст. 213 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, зокрема, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до вимог ст. 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Крім того, згідно зі ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір відповідно до статей 217, 235 ЦК України визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої фактично укладався цей договір. Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу автомобіля насправді була куплена не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд відповідно до ст. 235 ЦК України може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, за її кошти насправді купувалося майно. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в Постанові № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином, сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином, права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності, коли відсутня можливість його відновлення. Враховуючи викладене, суд оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі 3132,20гривень в рівних частках. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 203, 205-208, 213, 215, 217, 218, 235, 316, 317, 319, 321, 328, 392, 655 ЦК України, Постанови Пленуму ВС України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції»,

Outcome: approved