Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до Берегівського районного суду з позовом до Львівської геологорозвідувальної експедиції дочірнього підприємства «Західукргеологія» національної акціонерної компанії «Надра України» про стягнення середнього заробітку за невчасний розрахунок при звільненні, вказавши, що у період з 21 листопада 2012 року по 30 січня 2014 року вона працювала у відповідача. На підставі наказу № 8-К від 30 січня 2014 року її звільнили з роботи у зв'язку зі скороченням штату особового складу. Відповідач, усупереч вимогам закону, не провів з позивачкою повного розрахунку у день звільнення. Повний розрахунок здійснено лише 27 червня 2015 року, тому позивачка просила стягнути з відповідача середній заробіток за невчасний розрахунок при звільненні з розрахунку 19,20 грн. середньоденної заробітної плати, загалом у сумі 10061 грн. 19 коп. В судове засідання позивачка не з'явилася, однак подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала частково, на суму 6456,27 грн. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, згідно якої визнав позов частково, на суму 6456,27 грн. і просив справу розглянути за його відсутності. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно Рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.03.2012 р., постановленого «В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.» Відповідно до ст. 117 КЗпП України, передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 1 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 174 ЦПК України). За відсутності будь-якого застереження, факт, визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст. 61 ЦПК України, є обов'язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, суд приймає визнання позову відповідачем у справі і з цих підстав задовольняє позов у зменшеній сумі. На підставі наведеного,

Outcome: approved