Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору на стороні позивача: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви зазначивши, що вона на підставі свідоцтва про право власності на спадщину є власником житлового будинку [ADDRESS] . Позивач зазначає, що з нею в даному будинку зареєстрований та проживає її син [PERSON] , а також зареєстрований колишній чоловік [PERSON] , який не проживає за даною адресою з січня 2019 року, що підтверджується актом про не проживання. Наявність зареєстрованого колишнього члена сім`ї створює позивачу певні незручності, оскільки вона сплачує комунальні послуги та несе інші витрати пов`язані з його реєстрацією. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщення. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2020 року цивільну справу було прийнято до провадження та призначено судове засідання. Сторонам було надіслано копію ухвали суду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак, звернулась до суду з заявою, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судові засідання також не з`явився, про дату, час і місце проведення яких повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток з повідомленням про вручення за адресою місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, з заявами про відкладення слухання справи не звертався, відзиву на позов не надав. Третя особа: [PERSON] , в судове засідання також не з`явися, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, згідно виписки № 9150 від 14.05.2020 року, наданої позивачем до суду, перебуває на лікарняному. Заяв про відкладення справи на адресу суду не надходило. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 21 травня 2020 року вирішено провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.10.2005р. посвідченого державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори Кулаковою Л.М., [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.10). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомості» від 06.03.2006 року, номер витягу: 10021176, будинок [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] (номер запису: 16378 в книзі: 164-270) (а.с.11). Згідно довідки про склад сім`ї та реєстрацію № 71 від 19.02.2020 р. виданої на ім`я [PERSON] , у вищевказаному будинку прописані чотири особи: [PERSON] , [PERSON] - син власника, [PERSON] - донька власника та [PERSON] колишній чоловік власника (а.с.14). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , 1988 року народження зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 03.10.2014 року (а.с.14). Також, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 18.02.2020 року, про що складено відповідний актовий запис № 33, свідоцтво про розірвання шлюбу видано Суворовським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.13). Позивачем, на підтвердження факту не проживання відповідача за вищевказаною адресою, надано акти про не проживання від січня 2020 року, 15.02.2020 року та від 16.02.2020 року, які підписані сусідами позивача, що проживають за адресою: [ADDRESS] , з яких вбачається, що [PERSON] , в будинку [ADDRESS] , не проживає з січня 2019 року (а.с.17). Відсутність відповідача за адресою реєстрації підтверджується також поштовим повідомленням про не можливість вручення судової повістки про виклик до суду, у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання (а.с.29-30). Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону - ч.2 цієї статті. Враховуючи, що будинок є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про тривалу відсутність відповідача, а також доказів поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає більше ніж рік у будинку за місцем реєстрації без поважних причин та не має наміру там проживати, вже не є членом сім`ї позивача, а отже є підстави для визнання його таким, що втратив право користування будинком. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що [PERSON] не проживає у будинку з 2019 року, суд приходить до висновку, що відповідач, як особа, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживає, власником будинку не є, комунальні послуги не сплачує, реєстрація відповідача у вищевказаному будинку порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідач втратив право користування спірним житлом, тому позовні вимоги про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших суду надано не було. Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 319,405 ЦК України,

Outcome: approved