Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виселення [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. На підтвердження зазначених вимог посилається на те, що відповідач по справі являється її племінником та проживає і зареєстрований в даному житлі з 2012 року. Колишній власник житла [PERSON], дід відповідача, зареєстрував його в даному житлі. Однак, [INFO] року він помер, спадщину у вигляді даного житлового будинку в [ADDRESS] отримала вона , та згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом стала повноцінним власником. Після смерті діда відповідач продовжує проживати в даному будинку та зловживати алкогольними напоями , не дбає про житло, не проводить ремонтних робіт, не приймає участі в оплаті комунальних послуг, чим завдає їй значних матеріальних збитків. В зв'язку з викладеним, просить виселити [PERSON] із зазначеного будинку, оскільки він не є її близьким родичем та порушує її право власності на житло, а також у відповідності до ст.116 ЖК Української РСР, а добровільно відповідач ні не виправляє свою поведінку, ні не виселяється із будинку. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали , наполягаючи на підставах та обставинах викладених у позовній заяві. Просять позовні вимоги задовольнити. При цьому позивач повідомила суд про те, що [PERSON] звільнив її будинок, а сам перейшов проживати в літню кухню того ж будинковолодіння. Просила позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав оскільки іншого житла у нього немає і куди піти також не має. Підтвердив, що дійсно проживає в літній кухні, він звільнив будинок [PERSON], на її вимогу, після чого вона закрила будинок та його туди не допускає. Обіцяв сплачувати комунальні послуги. Просив відмовити у задоволенні позову та дозволити йому залишитись проживати в літній кухні будинковолодіння за адресою [ADDRESS]. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач проживає та зареєстрований в будинку по [ADDRESS] з 04.12.2012 року, згідно копіїі паспарта [PERSON] (а.с.9, 27). Із наданої суду копії паспорта позивача [PERSON], вбачається, що остання значиться зареєстрованою за адресою [ADDRESS], з 06.06.1980 року . Згідно наданих пояснень в суді, [PERSON] проживає за місцем прописки. (а.с.6) Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.09.2017 року [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] року, яка складається з житлового будинку в [ADDRESS] та земельної ділянки, на якій в тому числі знаходиться літня кухня літ.Б. (а.с.7). У відповідності до Акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] від 11.06.2018 року за адресою [ADDRESS], в будинку зареєстрований та проживає племінник [PERSON] вже на протязі 3 років. Мати [PERSON], що була також зареєстрованою [ADDRESS], - померла. (а.с.10). Згідно надааної характеристики Іванковецької сільської ради [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS]. Зарекомендував себе з посередньої сторони, в громадських місцях поводить себе задовільно, схильний до зловживання алкоголем, не працює, не одружений. До виконкому Іванковецької сільської ради надходили скарги на поведінку [PERSON] щодо негативного його поводження у побуту. (а.с.11). Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства. Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно дост.109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Положеннями ст.156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з вимогамист.157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку. (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першоюстатті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до положень ст.116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів за місцем роботи або проживання відповідача. Позивач в обґрунтування позову посилається на вимоги ст.116 ЖК України, відповідно до якої осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними , виселяють із займаного житла без надання іншого житла. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого житлового приміщення і відповідно до правил ст. 78 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Як повідомили сторони в судовому засіданні [PERSON] не притягувався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності саме за порушення правил співжиття із членами сім'ї в сфері даних житлових відносин, які мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Згідно ч.1ст.49 ЦПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 13 ч.1 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом не встановлено жодних фактичних і правових підстав, визначених ст.116 ЖК Української РСР, для виселення відповідача.

Outcome: dismissed