Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Лисичанського міського суду із позовною заявою до Лисичанського комунального підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 13 244,82 грн., вихідної допомоги в розмірі 13 506,03 грн., середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні в розмірі 27 011,88 грн. та моральної шкоди в розмірі - 4 502,01 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 19 січня 2012 року була прийнята на роботу до Лисичанського комунального підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал». 28 лютого 2020 року у зв`язку із постійними затриманням заробітної плати та порушенням трудового договору, звільнилась за власним бажанням в порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, постійного пошуку коштів для проживання, харчування та утримання родини, позивач отримав моральну шкоду, яка виразилась у душевних стражданнях та побоюваннях щодо нормального існування, безгрошів`я, постійного пошуку позик, що значно принижувало гідність позивача та таке інше. Неможливість утримувати свою родини, давало позивачу додаткових психологічних страждань. Таким чином, позивач оцінює розмір моральної шкоди у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, яка складає суму в розмірі 4 502,01 грн. Ухвалою від 02 вересня 2020 року відкрито спрощене провадження у даній цивільній справі, ухвалено розгляд проводити без виклику сторін. 15 жовтня 2020 року від представника відповідача надійшов відзив, в якому останній просив позовні вимоги задовольнити частково, а саме відмовити в задоволенні вимог, що стосуються виплати заробітної плати та моральної шкоди, вихідну допомогу при звільненні стягнути в розмірі 10 772,17 грн. та середній заробіток в розмірі 8 108,79 грн. 21 жовтня 2020 року [PERSON] змінила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 10 819,63 грн., середній заробіток з дня звільнення позивача по день ухвалення рішення, але не менше 27 011,88 грн. та моральну шкоду в розмірі 4 502,01 грн. Позивач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. 21 жовтня 2020 року через канцелярію Лисичанського міського суду Луганської області надала заяву, в якій просила слухання справи провести без її участі. Представник відповідача Лисичанського комунального спеціалізованого підприємства «Лисичанськводоканал» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно з трудовою книжкою серії [NUMBER] , 19 січня 2012 року, [PERSON] прийнята до ЛКСП «Лисичанськводоканал» на посаду комірника, 28 лютого 2020 року, на підставі наказу № 65-к звільнена за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 8). Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем та 28 лютого 2020 року звільнена. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, суд розглядає дану позовну заяву в межах змінених позовних вимог. Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19 жовтня 1973 року), Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Положеннями ст. 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога урозмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Станом на час ухвалення рішення судом доказів повного розрахунку з позивачем відповідачем не надано, з матеріалів справи вбачається, що відповідач повністю виплатив [PERSON] заборгованість по заробітній платі. Однак, згідно довідки № 03/58 від 18 травня 2020 року, наданої позивачем, останній не нарахована трьохмісячна вихідна допомога в розмірі 10 819,63 грн. (а.с. 7). Наявність заборгованості з виплати вихідної допомоги не оскаржується відповідачем, однак оспорюється її розмір. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд, вважає розрахунок проведений відповідачем правильним, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в розмірі 10 772,17 грн. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення, але не менше ніж 27 011,88 грн. суд зазначає наступне. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Враховуючи викладене, суд вважає, що, оскільки [PERSON] не були виплачені всі належні суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме, вихідна допомога при звільненні, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Даний висновок узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2019 року по справі № 212/908/17-ц. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд не погоджується з розрахунком проведеним позивачем в позовній заяві та доводами викладеними в відзиві щодо розрахунку середнього заробітку та зазначає. Відповідач просить задовольнити позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 лютого 2020 року по 08 травня 2020 року (день повного розрахунку по заробітній платі) в розмірі 8 108,79 грн. (214,32 грн. - 19,5 %(видатки) * 47 (днів прострочення)). Однак, відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Оскільки суд, встановив, а відповідач не заперечував, що на даний час повний розрахунок позивачем не проведено, а саме не виплачена вихідна допомога, то при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку суд керується положеннями п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та розраховує середній заробіток по день ухвалення рішення. З розрахунку проведеного відповідачем вбачається, що середньоденна заробітна плата позивачки складає 214,32 грн. - без вирахування податків, 172,53 грн. - з вирахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Зазначені відомості позивачем не спростовані. В період з 29 лютого 2020 року (наступний за днем звільнення) до ухвалення судом рішення за його позовом 17 листопада 2020 року, минуло 179 робочих дня, тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 30 882,44 грн. (172,53 грн. х 179 днів). Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню та підлягає до стягнення з відповідача у розмірі 30 882,44 грн. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок несплати заробітної плати, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральну шкоду позивач обґрунтовує, тим, що внаслідок тривалої несплати заробітної плати, вона знаходилась в постійному пошуку коштів для проживання, харчування, та утримання родини. Душевні страждання виразились у побоюванні щодо нормального існування, приниження гідності, Однак позивач відповідно до ст. 60 ЦПК України, не надала до суду достатніх належних доказів, підтверджуючих дані про спричинення їй моральної шкоди з боку відповідача. Тому в частині стягнення моральної шкоди позов задоволенню не підлягає. Таким чином, загальна сума виплат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становить 41 654,61 грн. (10 772,17 грн. + 30 882,44 грн.). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: partial