Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частинку квартири, як частки об`єкта спільної сумісної власності. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 27.10.1995 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 22.02.1996 року [PERSON] разом з позивачем для спільного проживання придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира була набута на підставі договору міни від 22.02.1996 року. Доплата була здійснена [PERSON] за рахунок коштів, отриманих внаслідок продажу квартири останньої за адресою: [ADDRESS] . Доплата, внесена [PERSON] , складала 760 000 000 крб. з цих підстав, [PERSON] вважажє, що спірна квартира є сумісною власністю в рівних частках. Син позивача - [PERSON] не визнає позовні вимоги, оскільки на момент продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , він був співвласником зазначеної квартири. [PERSON] також не визнає вимог позивача та намагається вчинити дії щодо її відчуження. З огляду на викладене [PERSON] змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги. Відповідач 1 [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Відповідач 2 [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі. Допитана у якості свідка на стороні позивача [PERSON] повідомила, що є сестрою позивача у справі. Сторін у справі знає давно. Крім того зазначила, що була у спірній квартирі. До шлюбу [PERSON] та [PERSON] проживали в квартирі по [ADDRESS] , яка належала відповідачу 1. Зазначену квартиру [PERSON] шляхом укладення договору міни обміняв на квартиру за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] продала квартиру за адресою: [ADDRESS] , перед укладенням договору міни. Свідок [PERSON] , допитана судом на стороні позивача, пояснила, що знає родину [PERSON] з 1995 року. Саме з цього часу вони почали спілкуватись. Спірна квартира була придбана позивачем та відповідачем 1 шляхом відчуження своїх житлових приміщень. Вони мали однокімнатні квартири. В спірній квартирі свідок не була, скільки коштувало зазначене житлове приміщення їй не відомо. Свідок на стороні позивача - [PERSON] пояснив, що знає позивача приблизно 42 роки, відповідача - 25 років. Крім того пояснив, що перебуває у дружніх відносинах з позивачем. [PERSON] просила у свідка допомоги в пошуках квартири для спільного проживання д відповідачем 1. [PERSON] та [PERSON] . кожен мали окремі житлові приміщення. Однак, разом проживали в квартирі [PERSON] по [ADDRESS] . [PERSON] шляхом укладення договору міни обміняв свою квартиру по [ADDRESS] на спірну квартиру, яка коштувала дорожче. [PERSON] відчужила своє житло за 5 000 доларів США. При укладені договору міни свідок присутнім не був, однак йому відомо, що кошти, отримані від продажу власності позивача пішли на доплату при купівлі спірної квартири. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення сторін у справі, їх представників та свідків, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» (який був чинний на період виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (який був чинний на період виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном (ч. 1). Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (ч. 2). Судом встановлено, що 27.10.1995 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, повторно виданого 04.11.1997 року серії [NUMBER] , актовий запис № 714 (а.с. 5). Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З матеріалів справи слідує, що 05.02.1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомості № 2428 , відповідно до якого позивач у справі, діючи від свого імені та від імені неповнолітнього сина - [PERSON] , продала, а [PERSON] придбала однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , вартістю 900 000 000 крб. (а.с. 9-10). 22.02.1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір міни, відповідно до змісту якого [PERSON] міняє належну їй 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 42,9 кв.м. , загальною площею 68,97 кв. м. на належну [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 20,2 кв.м., загальною площею 40,26 кв. м. (п. 1 Договору). Згідно з п. 6 зазначеного вище Договору міни, враховуючи, що 3-х кімнатна квартира по [ADDRESS] має більшу жилу площу, [PERSON] зобов`язується виплатити грошову компенсацію в розмірі сімсот шістдесят мільйонів карбованців, які отримані [PERSON] до підписання цього Договору (а.с. 7-8). Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2). Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.01.2019 року у справі №333/3919/18 шлюб між сторонами у справі розірвано. Вказане рішення суду набуло законної сили - 18.02.2019 року (а.с. 118). Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладене, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. А тому, застосовуючи норму ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3). Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, судом при розгляді справи по суті спору враховано, що договір міни спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , укладено [PERSON] - 22.02.1996 р ., тобто невдовзі після відчуження [PERSON] за 900 000 000 крб. квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала останній на праві спільної сумісної власності. Таким чином, матеріалами цієї справи підтверджено, що спірне нерухоме майно було придбано, як під час шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , так і фактично за спільні кошти подружжя. Доказів протилежного матеріали цієї справи не містять та відповідачем 1 в ході розгляду цієї справи не надано. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання права власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , як частки об`єкта спільної сумісної власності подружжя, підлягають задоволенню. Згідно з ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи (ч. 1). З огляду на викладене, з метою захисту права власності позивача на спірне майно, суд вважає за доцільне скасувати заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2018 року, після набрання цим рішенням законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 3 162,40 грн. покладається судом на відповідачів 1,2 (порівну).

Outcome: approved