Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

[PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], з вимогою визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на ? частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що є предметом позову. Позивач та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, пояснили, що [INFO] року помер [PERSON], батько позивача. За життя [PERSON] не залишив заповіт, спадкоємцями першої черги по закону майна є дружина померлого - [PERSON], та його донька - позивач у справі. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом позивач звернулась до Дев'ятої Київської нотаріальної контори, однак державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину мотивуючи тим, що спадкоємцем не надано оригінал правовстановлюючого документу на квартиру, що входить до складу спадкового майна. На даний час позивач позбавлений можливості отримати правовстановлюючий документ на спірну квартиру, оскільки свідоцтво про право власності знаходиться у відповідача, яка відмовляється надавати його позивачу, тому вимушена звернутись з цим позовом до суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористалась. Представник третьої особи - Головного територіального управління юстиції в місті Києві, в судове засідання не з'явився, до суду надійшли письмові пояснення по суті предмету спору разом із заявою про розгляд справи у відсутності представника третьої особи. (а.с.40-42) Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 20 березня 2014 року (актовий запис №1233). (а.с.5) Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України) Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. 11 серпня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено рішення, в межах розгляду цивільної справи №755/7205/16-ц, про задоволення позову [PERSON] до [PERSON], третя особа Головне управління юстиції у м.Києві про продовження строку прийняття спадщини. Визнано причину пропуску прийняття спадщини [PERSON] після померлого [INFO] року [PERSON] Володимрвича - поважною. Визначено [PERSON] додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини після померлого [INFO] року [PERSON] тривалістю в один місяць, починаючи з часу набрання рішенням законної сили. (а.с.8-10) Рішення суду набрало законної сили, відповідач не скористалась процесуальним правом правом оскаржити рішення суду в апеляційному та касаційному порядку. Як підтверджується матеріалами спадкової справи №739/2016 щодо майна померлого [INFO] року [PERSON], яка заведена Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою, 29 вересня 2016 року [PERSON] звернулась до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про намір прийняти спадщину після смерті батька - [PERSON]. (а.с.48 зв.) 29 вересня 2016 року держаним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Майданник І. В. винесена постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON] на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], після смерті її батька померлого [INFO] року [PERSON], оскільки згідно п.4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, видача спадщини на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правоустановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві, однак спадкоємцем не надано правовстановлюючого документу, який підтверджує право власності на частку квартири на ім'я померлого. (а.с.56 зв.) Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до положень частини першої, третьої та п'ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов'язок спадкоємців, а їх право. Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що за життя [PERSON] належала квартира [ADDRESS], на підставі Договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбець П. А. від 12.07.2002 року №4592, що підтверджується інформаційною довідкою КВ-2016 №33976 від 22.09.2016 року, виданою Київським міським бюро технічної інвентаризації. (а.с. 7) Після смерті [PERSON], право власності на вищезазначене нерухоме майна перейшло в порядку спадкування за законом спадкоємцям першої черги за законом - дружині [PERSON] та доньці [PERSON], остання прийняла спадщину, однак у встановленому порядку не отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно, при цьому суд враховує, що в межах даного спору відповідачем не висунуто заперечень щодо правомірності набуття позивачем права власності на спадкове майно та виникнення спору між спадкоємцями щодо поділу спадкового майна. В той же час обставин, які б вказували, що спадкодавець [PERSON] за життя набув або володів нерухомим майном, що входить до спадкової маси, неправомірно, або на вказане майно, окрім позивача та відповідача, потенційних спадкоємців, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи судом не встановлено. В свою чергу, відповідач не скористалась правом оформити право важності на спадкове майно, що залишилось після смерті чоловіка, як і не надала докази, які мали підтвердити той факт, що між спадкоємцями виник спір щодо поділу спадкового майна, та наявності підстав відступитись від рівності часток при поділі майна, що входить до спадкової маси. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв'язана волею сторонніх осіб (відповідача у справі), що суперечить вищевказаній презумпції. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідно до вимог закону позивач належним чином прийняла спадщину після померлого батька [PERSON], у зв'язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на спадкове майно не може оформити на це майно право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а також виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. ( ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом є обґрунтованим, та таким що підлягає задоволенню, ухвалюючи рішення, суд визнає за [PERSON], як спадкоємцем першої черги за законом майна померлого [INFO] року [PERSON], право власності на 1/2 частину квартири № [ADDRESS]. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1000,00 грн., який сплачено позивачем при зверненні з даним позовом до суду На підставі викладеного та

Outcome: approved