Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , в якому просила суд: визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] ; визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї, у вищевказаній квартирі також зареєстровані донька - [PERSON] та онука - [PERSON] . Однак, відповідачі не проживають в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, про що складений відповідний акт. Також останні не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих їх речей в квартирі немає і взагалі квартирою вони не цікавляться. Таким чином, факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, позивач позбавлена можливості оформити субсидію або розпорядитись даною квартирою, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, наполягає на задоволенні позову, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі до судового засідання не з`явились, причину неявки суду не повідомили, про день і час розгляду справи були повідомлені належним чином, відзив на позов до суду не надали, у зв`язку з чим справа розглядалась відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно належним чином, причин неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Крім того згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Крім того, відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, у тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Вказане підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25.05.2006 року, виданим Відкритим акціонерним товариством «Миколаївське підприємство «ЕРА» 15.05.2006 року, а також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12993215 від 21.12.2006 року, виданим Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер майна: 17249436. Окрім позивача у вказаній квартирі зареєстровані також її донька - [PERSON] , [INFO] (з 02.06.2017 року), а також її онука - [PERSON] , [INFO] (з 09.06.2017 року), що підтверджується довідкою про склад сім`ї №8 від 16.02.2021 року, виданою головою ОСББ «Єдність Миколаїв». Як вбачається з акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 20.02.2020 року, складеного за підписами сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та засвідченого головою правління ОСББ «Єдність Миколаїв», [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є зареєстрованими в квартирі [ADDRESS] , однак з 2017 року у вказаній квартирі не проживають. Також до позовної заяви [PERSON] додає заяву [PERSON] про визнання позову, в якій остання позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечує, просить справу розглядати за її відсутності в зв`язку з тим, що вона разом з донькою проживають за кордоном та повертатись до України наміру не мають. На підставі вищевикладеного, враховуючи факт тривалої (понад трьох років) відсутності [PERSON] за місцем своєї реєстрації, приймаючи до уваги те, що комунальні послуги остання не сплачує, не несе жодних витрат по утриманню вказаної квартири, вказаним житловим приміщенням не цікавиться та останній не чиняться перешкоди в користуванні вказаною квартирою, і вказані обставини відповідач, яка не з`явилась до судового заідання, не спростувала, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Що стосується позовних вимог про визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням, суд приходить до наступного. Звертаючись до суду [PERSON] фактично вважає, що відповідачка [PERSON] та її неповнолітня дитина [PERSON] , як члени її сім`ї, втратили право користування спірним жилим приміщенням у зв`язку з тривалим непроживанням ними у спірному приміщенні протягом більш ніж шість місяців, посилаючись на положення статей 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання малолітньої [PERSON] , 2011 року народження реєструвалося в спірній квартирі, позивачем в судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, до позовної заяви позивачем, зокрема, додано заяву батька малолітньої [PERSON] - [PERSON] , з якої встановлено, що останній надає свою згоду на тимчасове проживання та на реєстрацію місця проживання своєї малолітньої доньки та на навчання в шкільному закладі за адресою: Італійська Республіка, регіон Кампанія, місто Ніаполь, Кастелламмаре-ді-Стабія разом з матір`ю [PERSON] . Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] , 2011 року народження, набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є її процесуальним обов`язком. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що малолітня [PERSON] , 2011 року народження, не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Outcome: partial