Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Орган опіки й піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки і призначення опікуна. Посилаючись на те, що вона є бабусею малолітнього [PERSON] , [INFO] , по лінії батька дитини, який являється її сином. Вважає, що відповідачі свідомо з часу народження дитини ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини: її син - [PERSON] (батько [PERSON] ) був засуджений вироком суду до позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі у січні 2016 року, проте за місцем своєї реєстрації не проживає, вживає заборонені засоби, дитиною не цікавиться, матір дитини - [PERSON] також залишила дитину у малолітньому віці, виїхала, де наразі мешкає, їй не відомо. Байдуже ставлення відповідачів до своїх батьківських обов`язків та долі дитини змусило її звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити.Зазначила про те, що відповідачі байдуже ставляться до долі дитини, а тому батьківські обов`язки їх пригнічують, при цьому жодних перешкод їх спілкуванню позивачка не чинила та не чинить, навпаки - вона бажала щоби батьки дитини виконували батьківські обов`язки, проте цього не роблять, наразі дитина повністю знаходиться на її забезпеченні. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та погодженням позивача. В судовому засіданні представник Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації Литвин І.Ю., діюча на підставі довіреності від 19 березня 2019 року, надала висновок органу опіки та піклування № 101-9336/03 від 10 жовтня 2019 року про доцільність позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а також подання орган опіки й піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-9334/03 від 10 жовтня 2019 року про доцільність встановлення опіки над малолітнім [PERSON] , [INFO] , та призначення його опікуном [PERSON] , [INFO] (його бабусю), зважаючи на їх родинні відносини як онука та баби. В судове засідання прокурор не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи; звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутністю згідно затвердженої процедури про організацію діяльності органів прокуратури щодо захисту прав і свобод дітей, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України № 16гн від 06 грудня 2014 року. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Вислухавшя пояснення позивача, третьої особи, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахуванням висновку органу опіки й піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та подання про доцільність встановлення опіки над малолітнім, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про його народження є сином відповідачів - [PERSON] , [PERSON] (а.с. 6). Позивач вважає, що відповідачі свідомо з народження дитини ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Їх байдуже ставлення до своїх батьківських обов`язків та долі дитини змусило її звернутися до суду з даним позовом. Дитина проживає за місцем проживання/реєстрації позивача, дитина має позитивний стан здоров`я, його вихованням займається позивач як бабуся дитини, біологічні батько та матір жодної участі у вихованні та утриманні дитини не примають з його народження, дитина уцілому знаходится на забезпеченні позивачки. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На даний час тягар утримання дитини покладений на позивача як бабу. Відповідачі є працезданими особами, проте матеріальної допомоги на утримання дитини не надають з народження дитини, втратили із сином зв`язок, не підтримують жодних відносин. Відповідач [PERSON] (батько дитини) був засуджений вироком суду до позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі у січні 2016 року. Відповідачі з дитиною не спілкуються, матеріально не допомагають, станом здоров`я не цікавляться, не доглядають, не піклуються про фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не виявляють інтересу до його внутрішнього світу, не створюють умов для отримання освіти тощо. Дитина повністю знаходяться на утриманні його баби (позивачки) з дати його народження, відповідачі байдуже ставиляться до його долі внаслідок свідомого самоусунення. Позивач жодних перешкод спілкуванню батьків з дитиною не чинить. Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надала висновок органу опіки та піклування № 101-9336/03 від 10 жовтня 2019 року про доцільність позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а також подання орган опіки й піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-9334/03 від 10 жовтня 2019 року про доцільність встановлення опіки над малолітнім [PERSON] , [INFO] , та призначення його опікуном [PERSON] , [INFO] (його бабусю), зважаючи на їх родинні відносини як онука та баби. Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, складений вказаним органом 08 жовтня 2019 року, дитина проживає з позивачкою як бабусею у трикімнатній квартирі з усіма побутовими зручностями, для дитини створені необхідні умови для проживання, розвитку та навчання (відпочинку), його батьки проживають окремо від дитини, вихованням дитини займається його баба, батьки дитини участі у вихованні дитини не приймають. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Та, як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідачі добровільно відмовилися від батьківських прав та обов`язків щодо своєї дитини, що є підставою для позбавлення їх батьківських прав. Й, приймаючи до уваги те, що вони з народження дитини свідомо ухиляються з підстав їх винної поведінки від виконання батьківських обов`язків, а саме: виховання та матеріального утримання, не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не спілкуються з ним, не виявляють інтересу до внутрішнього світу, не створюють умов для отримання освіти тощо, суд вважає вимоги позивача про позбавлення батьківських прав доведеними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому є законні підстави для їх задоволення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Всупереч закону та моральним засадам суспільства відповідачі жодного з покладеного законом на батьків обов`язків не виконують з народження дитини, й нині не виконують, хоча дитина за своїм віком потребує цього. Оскільки вказані факти як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюються судом як ухилення відповідачами та свідомим нехтуванням батьківськими обов`язками, суд приходить до висновку про необхідність їх позбавлення батьківських прав відносно їх дитини. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до п. 15 Постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Проте, суд, зважаючи на особу відповідачів, які, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи по суті, не прибули, відзив на позов не надали, а тому розцінює їх позицію як байдуже ставлення до вирішення такого спору та долі дитини, рівень винності їх поведінки щодо дитини з урахуванням його характеру та строку такої поведінки - з народження дитини, приходить до висновку про відсутність наявних підстав для відмови у задоволенні позову з попередженням відповідачів про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, й вважає достатніми підстави для задоволення позову з позбавленням відповідачів батьківських прав щодо їх малолітнього сина. Суд вважає, що відповідачі як батьки дитини наділені правом на виховання дитини, проте своє право не реалізовують з підстав невиправдано винної поведінки, окрім того на них покладений законом обов`язок утримувати дитину, який ними також не виконується, а тому останні ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є підставою для позбавлення їх батьківських прав. Вирішуючи питання про встановлення опіки і призначення опікуна, зважаючи на наслідки розгляду спору про позбавлення батьківських прав, суд на підстві ст. 55, ч.3 ст. 60 ЦК України, з урахуванням подання орган опіки й піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-9334/03 від 10 жовтня 2019 року про доцільність встановлення опіки над малолітнім [PERSON] , [INFO] , та призначення його опікуном [PERSON] , [INFO] (його бабусю), зважаючи на їх родинні відносини як онука та баби, вважає встановити опіку над малолітнім [PERSON] , [INFO] , опікуном якого призначити [PERSON] , [INFO] . Так, відповідно до ст. 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування (ч.3 ст. 60 ЦК України). Як вбачається із матеріалів справи малолітній [PERSON] та позивачка перебувають у близьких родинних відносинах, є онуком та бабою, відповідно, між ними склались позитивні відносини, позивачка проявляє турботу та піклування до дитини з його народження. Суд вважає, що призначення позивачки опікуном над малолітнім [PERSON] , [INFO] , повноцінно забезпечить його права, свободи та інтереси згідно чинного законодавства. Зважаючи на наслідки розглоялду справи, на підставі ст. 141 ЦПК України з кожного з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір по 704 грн. 80 коп., як за дві окремі самостійні вимоги немайнового характеру, від сплати яких позивач була звільнена при зверненні до суду з відповідно до Закону України «Про судовий збір», як особа, яка постраждала внаслдіок Чорнгобильської катестрфи І-ї категорії. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищенаведеного, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: approved