Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання права власності на автомобіль. Позовна заява мотивована тим, що [INFO] помер рідний брат позивачки - [PERSON] [INFO] . За його життя, в 2012 році позивачка звернулась до нього з проханням надати їй допомогу в придбанні автомобіля, так як у мене не вистачало коштів для покупки нового автомобіля і потрібно було брати кредит в банку. Брат був підприємцем і він мав можливість взяти кредит. Вони з братом домовилися, що він бере кредит на автомобіль на своє ім`я, а я його погашаю зі своїх коштів. Відповідно до договору купівлі-продажу № 0353/07/12 від 10 липня 2012 року між братом і ТОВ «Автоарт», брат придбав автомобіль Тоуоta Auris білого кольору за 176 757 грн, який зареєстрував на своє ім`я і мене вписав в технічний паспорт, що я маю право на управління автомобілем і передав у власність їй автомобіль. Для придбання автомобіля брат оформив кредит в банку «Креді Агріколь Банк» (кредитний договір №1172856 від 24 липня 2012 року на суму 88 377 грн.). На маму була оформлена генеральна довіреність на автомобіль Тоуоta Auris, і мама попросила брата щоб він продав цей автомобіль і кошти в сумі 88 377 грн віддав мені, тобто вніс як передоплату за автомобіль Тоуоta Auris. Всі подальші платежі по кредиту на ім`я брата вносила я зі своїх коштів, що підтверджується квитанціями. Автомобіль в її користуванні. Кредит був повністю мною погашений в 2014 році. Питання про переоформлення автомобіля між нами не стояло, так як у нас були хороші стосунки з братом. В кінці 2016 року брат обіцяв переоформити на мене автомобіль так як я повністю погасила кредит. Потім брат захворів і [INFO] помер. Вирішити питання про право власності на автомобіль зараз ми не можемо так як брат помер і зі слів невістки нам відомо, що він залишив на її ім`я заповіт на все майно. З огляду на вищевикладене, вважає, що автомобіль Тоуоta Auris, реєстраційний номер [NUMBER] , належить їй на праві власності, так як він придбаний за мої кошти, відповідачі, брат, ніколи ніяких претензій до мене на протязі п`яти років не пред`являли, гроші по кредиту за автомобіль сплачені нею, користувалась і володіла автомобілем. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 травня 2018 року вищевказана цивільна справа передана в провадження судді [PERSON] Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2017 року відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання права власності на автомобіль. Призначено підготовче судове засідання. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 березня 2021 року визначено суддю-доповідача Яковлеву В.М., у зв`язку з відрахуванням зі штату судді [PERSON] у зв`язку зі смертю, розпорядження № 02-06/534 від 17 березня 2021 року. Матеріали цивільної справи передані в провадження судді Яковлевої В.М. 19 березня 2021 року. Ухвалою суду від 29 березня 2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання права власності на автомобіль за правилами загального позовного провадження. У відзиві представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Відзив мотивовано тим, що позовні вимоги є необгрунтованими, зазначені в позові факти не відповідають дійсним обставинам. Автомобіль був придбаний в кредит саме [PERSON] , який займався підприємницькою діяльністю. Доказів на підтвердження того, що позивачка сплачувала за кредит матеріали справи не містять, вона навіть не майновим поручителем за кредитним договором. Крім того, зазначений автомобіль є об`єктом сумісно майна подружжя, оскільки був придбаний у шлюбі з [PERSON] , яка, будучи дружиною надала письмову згоду [PERSON] на укладання кредитного договору № 1/1172856 від 24 липня 2012 року для придбання спірного автомобіля 21 липня 2014 року вищевказаний кредитний договір був повністю погашений чоловіком [PERSON] . Його дохід був стабільний та достатній для виконання кредитних зобов`язань в межах сімейного бюджету без залучення сторонньої Фінансової допомоги, в тому числі позивачки. Вважає, що з огляду на вищезазначені обставини, спірний автомобіль є сумісно нажитим майном подружжя [PERSON] та в цілому як об`єкт не може бути предметом даного позову. Обіцянка [PERSON] переоформити автомобіль Тоуоta Auris на позивачку нічим не підтверджуються та не відповідає дійсності. 16 квітня 2016 році [PERSON] захворів, йому поставили діагноз - рак гортані, про що свідчить виписка № 23221 з медичної карти стаціонарного хворого. [PERSON] вирішив скласти заповіт на користь своєї дружини [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лучніковою Ю.В., у якому - внаслідок смерті [PERSON] , все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, заповідає, своїй дружині. [INFO] [PERSON] помер, після нього відкрилась спадщина за зазначеним заповітом, отже єдиним спадкоємцем є [PERSON] , яка своєчасно відкрила спадкову справу та подала заяву про прийняття спадщини. Крім того, представник відповідачки зауважила, що кредит на спірний автомобіль закритий 21 липня 2014 року, про що позивачці, достеменно відомо. Захворів [PERSON] в квітні 2016 року, номер 16 січня 2018 року, проте позов заявлено тільки 18 травня 2018 року, тобто майже через 4 роки з моменту припинення зобов`язань перед банком стосовно спірного авто та зняття будь-яких обмежень по розпорядженню зазначеним автомобілем. До цього часу позивачка жодного разу не зверталася до свого брата, включаючи період його лікування, для переоформлення на неї цього автомобіля. За таких обставин, вважає, що у даних спірних правовідносин відлік починається з 21 липня 2014 року, тому просить застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові. Ухвалою суду від 24 червня 2021 року закрито підготовче засідання у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання права власності на автомобіль. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання, призначене на 02 серпня 2021 року, позивач, відповідач, представник відповідача, третя особа з`явились. Представник позивача просила відкласти розгляд справи у зв`язку з тим, що її представник не з`явився у судове засідання з особистих невідомих їй причин, які він не повідомив, у зв`язку із чим судове засідання було відкладено до 12 серпня 2021 року. Представник позивача причини своєї неявки не повідомив, будь-яких заяв та клопотань із зазначенням причин неявки та доказами на підтвердження поважних причин неявки до суду не подав. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги не визнає з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. 12 серпня 2021 року позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день, місце та час судового засідання була повідомлена належним чином. Подала до суду заяву, в якій просила перенести судове засідання у зв`язку з відсутністю її представника. 12 серпня 2021 року представник позивачки - адвокат Мартовицький К. В. у судове засідання не з`явився, про день, місце та час судового засідання був повідомлений належним чином. Подав до суду заяву, в якій просив судовий розгляд відкласти у зв`язку із знаходженням на лікарняному та неможливості прибути у судове засідання, однак жодних документів на підтвердження вказаних причин суду не надав. Відповідно до вимог частини першої - третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Підстав для відкладення розгляду справи суд не вбачає. Відповідачка та її представник - адвокат Юрко О.Г. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, в задоволенні просили відмовити. Дослідивши матеріали справи, вислухавши відповідачку та її представника, судом встановлено такі фактичні обставини. 10 липня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоарт», та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу № 0353/07/12 автомобіля Тоуоta Auris за ціною 176 757 грн (а. с. 9-12). 24 липня 2012 року між Публічним акціонерним товаристовм «Креді Агірколь Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1/1172856 на придбання транспортного засобу Тоуоta Auris строком користування 24 липня 2012 року по 23 липня 2014 року включно (а. с. 13-17). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля Тоуоta Auris, державний номерний знак [NUMBER] , є [PERSON] , дата реєстрації 24 липня 2012 року (а. с. 18). Відповідно до листа керуючого Третім відділенням ПАТ «Креді Агірколь Банк» в м. Харкові від 21 липня 2014 року зобов`язання за кредитним договір було виконано, договір застави від 24 липня 2012 року втратив силу, на підставі чого було знято арешт з автомобіля Тоуоta Auris (а. с. 41). 13 листопада 2017 року [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лучніковою Ю.В., згідно з яким, внаслідок смерті [PERSON] , все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, заповів, своїй дружині [PERSON] (а. с. 39). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серіїї [NUMBER] від 26 березня 2018 року, після нього відкрилась спадщина за зазначеним заповітом, отже єдиним спадкоємцем є дружина [PERSON] , яка своєчасно подала заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що право на доступ до суду повинно бути реальним та ефективним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 1233 ЦК УКраїни визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України). Відповідно до статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. У разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність. Діти (внуки) цієї особи мають право на спадкування на загальних підставах. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (частина друга статті 1236 ЦК України). Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що 10 липня 2012 року [PERSON] було придбаний автомобіль, 24 липня 2012 року ним був оформлений кредит для придбання автомобіля Тоуоta Auris, який був повністю ним погашений, про що свідчить лист за підписом керуючого Третім відділенням ПАТ «Креді Агірколь Банк» в м. Харкові, а на підтвердження своєї платоспроможності він подавав декларації платника єдиного податку фізичної особи - підприємця. Власником автомобіля Тоуоta Auris був [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Крім того, цей автомобіль був придбаний під час перебування у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданого міським відділом реєстрації громадянського стану м. Харкова 09 червня 1998 року, яка, відповідно до статей 63, 65 СК України, надала згоду на отримання кредиту в сумі 88 377, 00 грн на придбання спірного автомобіля. А відтак вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. 13 листопада 2017 року [PERSON] склав заповіт, яким все майно, яке йому належало та входило до складу спадщини, заповів дружині [PERSON] , яка відповідно до вимог чинного законодавства в установленому законом порядку звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. У квитанціях щодо сплати за кредитом, наданих позивачем до відповіді на відзив, платником зазначений [PERSON] . Доводи позивачки про те, що вона сплачувала грошові кошти за кредит та в подальшому [PERSON] обіцяв переоформити спірний автомобіль на неї будь-якими належними, достатніми та допустимими доказами не підтверджені. Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Стосовно пропуску позивачем строку позовної давності суд зазначає наступне. Стосовно посилань апелянта на застосування строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені суд звертає увагу на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно частин другої-п`ятої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові та за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд першої інстанції повинен був з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи такий інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Так, [PERSON] склав заповіт на ім`я відповідачки 13 листопада 2017 року, помер [INFO] , позов поданий до суду 18 травня 2018 року, за таких обставин суд вважає, що строк звернення до суду не є пропущеним. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх недоведеніcтю. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (Частина перша - друга статті 141 ЦПК України).

Outcome: dismissed