Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до Луцької місцевої прокуратури Волинської області про зняття арешту з нерухомого майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 07.05.2020 [PERSON] придбала з прилюдних торгів чотирьохкімнатну квартиру загальною площею 78,3 кв.м., житловою 49,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . 14.07.2020 приватним нотаріусом ЛМНО Волинської області Рачковою Т.О. на підставі акта на про проведені електронні торги, складеного Головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Біловою В.А., видане свідоцтво про придбання майна з електронних торгів, яке посвідчує, що [PERSON] належить право власності на вищевказану квартиру. Відомості про право власності були внесені приватним нотаріусом Рачковою Т.О. до Державного реєстру речових прав та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав та Реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на належну позивачу квартиру накладене обтяження - арешт нерухомого майна. Підставою державної реєстрації обтяження є постанова про накладення арешту на нерухоме майно від 30.09.2010, видана старшим слідчим прокуратури міста Луцька Ариванюком В.П. 20.09.2010 прийнято до провадження досудового слідства на підставі постанови про прийняття кримінальної справи до свого провадження. Особа, майно якої обтяжується - [PERSON] (попередній власник квартири за адресою: [ADDRESS] , що була реалізована на електронних торгах). Позивач у встановленому законом порядку з прилюдних торгів придбала квартиру, отримала відповідні правовстановлюючі документи, здійснила державну реєстрацію майна, а отже набула у встановленому порядку право власності на це майно. Позивач вважає, що наявність арешту на нерухоме майно є порушенням права останньої вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй нерухомим майном, гарантованим законодавством. Просить суд зняти арешт з квартири, що належить [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 16152245, зареєстрований 05.10.2010 державним реєстратором Петрочук Оксаною Джанівною, виконавчий комітет Луцької міської ради Волинської області на підставі постанови про накладення арешту на нерухоме майно від 30.09.2010 старшого слідчого прокуратури міста Луцька Ариванюка В.П. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, проте представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечила. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, прокурор Луцької місцевої прокуратури Кондратюк А.В. подала до суду заяву, згідно якої не заперечила проти задоволення позову. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до Акту про проведені електронні торги від 25.05.2020 07.05.2020 проведено електронні торги з реалізації майна [PERSON] , а саме, чотирьохкімнатної квартири загальною площею 78,3 кв.м., житловою 49,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , переможцем визнано [PERSON] . Майно придбане за сумою 587 727,40 грн (а. с. 5-7). Згідно із свідоцтвом від 14.07.2020, виданим приватним нотаріусом Рачковою Т.О., посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 78,3 кв.м., вартістю 587 727,40 грн (а.с. 8). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав та Реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.07.2020 чотирьохкімнатна квартира загальною площею 78,3 кв.м., житловою 49,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1013661007101, за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] . Водночас, згідно вказаної Інформації 05.10.2010 державним реєстратором було накладено обтяження на вказане нерухоме майно, а саме - арешт, на підставі постанови про накладення арешту на нерухоме майно [PERSON] від 30.09.2010 старшого слідчого прокуратури міста Луцька Ариванюка В.П. (а. с. 9) Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Згідно ст. 170 КПК України, нині чинного КПК України, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень, з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно позивача [PERSON] було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на вказане, на правовідносини, пов`язані з вирішенням питання про припинення арешту майна позивача та третіх осіб, поширюються норми КПК України 1960 року. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Відповідно до ст. 61 «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Як вбачається з Акту про проведені електронні торги від 25.05.2020 у ЗВП № 22259257, відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» передано на реалізацію квартиру [ADDRESS] , яке належить [PERSON] на праві власності. Переможцем визнано позивача [PERSON] . Тобто, [PERSON] є власником вказаної квартири, яку придбала у визначеному законодавством порядку на електронних торгах. Позивач пред`являє позов не у зв`язку із завданням їй матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження її права власності рішенням слідчого. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до вирішення кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого вирішення втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним власнику майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. Підстав для відступу від цієї позиції суд не знаходить. Згідно вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У зв`язку із накладенням арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , придбану на електронних торгах, позивач [PERSON] не може в повній мірі використовувати своє право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, оскільки позбавлена права розпоряджатися власністю та виникла необхідність в усуненні перешкоди у здійсненні права власності, шляхом зняття арешту. Отже, суд вважає, що вимоги [PERSON] підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Таким чином, враховуючи, що вищевказаний арешт майна порушує права позивача щодо користування та вільного розпорядження майном, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та зняти арешт з нерухомого майна: квартири за адресою: [ADDRESS] , накладений на підставі постанови про накладення арешту на нерухоме майно від 30.09.2010 старшого слідчого прокуратури міста Луцька Ариванюка В.П., реєстраційний номер обтяження 16152245, зареєстрований 05.10.2010 державним реєстратором Петрочук Оксаною Джанівною, виконавчий комітет Луцької міської ради Волинської області. При вирішенні даної справи, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2019 по справі 2-3392/11, відповідно до якої суд зазначив, що справи про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства, вказавши на необґрунтованість посилань Генеральної прокуратури України на відсутність підстав для розгляду справи в порядку цивільного судочинства. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Як слідує з матеріалів справи, за подання даного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 гривень, що підтверджується квитанцією (а.с.1). Проте витрати зі сплати судового збору позивач вирішив залишити за собою.

Outcome: approved