Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що їй на підставі договору дарування жилого будинку належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: Луганська область, Новоайдарський район, с. Штормове, вул. Донецька, буд. 17. Відповідач [PERSON] зареєстрований у вищезазначеному житловому будинку, проте тривалий час, з дня реєстрації, в ньому не проживає. Відповідач [PERSON] є повнолітньою особою, [INFO], місце проживання його не відоме. Позивач здійснює догляд за житловим будинком, сплачує всі комунальні та експлуатаційні витрати по його збереженню. На підставі викладеного, позивач просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в житловому будинку, що знаходиться за адресою: Луганська область, Новоайдарський район, с. Штормове, вул. Донецька, буд. 17 та примусово зняти з реєстраційного обліку в житловому будинку. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується оголошенням у ЗМІ «Урядовий курєр» № 199 (6068) від 24.10.2017 року. Відповідно до ст. 224 ч. 1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для приватного мешкання та мешкання членів своєї сім`ї та мають право розпоряджатись цією власністю за своїм розсудом. Відповідно до ст.383 ЦК України, будинок використовується власником для власного проживання та проживання членів його сімї. Позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: Луганська область, Новоайдарський район, с. Штормове, вул. Донецька, буд. 17, що підтверджується копією договору дарування житлового будинку (а.с. 9), копією технічного паспорту (а.с. 6-8). Відповідач [PERSON] не є членом родини позивача, досяг повноліття, [INFO]. Відповідач зареєстрований у вищезазначеному житловому будинку, що підтверджується копією паспорта (а.с. 4 зворотна сторона), проте тривалий час, з дня реєстрації, в ньому не проживає, у добровільному порядку не бажає знятися з реєстрації, що перешкоджає позивачеві реалізувати в повній мірі права власника на користування та розпорядження своїм майном та спонукало звернутися до суду за захистом порушених прав. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності знімальника або членів його родини за ним зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю;ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом достовірно встановлено, що відповідач не користується житлом за місцем реєстрації з моменту реєстрації, не є членом родини позивача, що дає суду законні підстави для задоволення позову в частині визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням (визнання особи такою, що втратила право користування житлом або виселення); 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. \~Виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.\~\~\~\~\~ Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Крім того, питання безпосередньо реєстрації, перереєстрації та обліку громадян України за місцем проживання/перебування знаходиться поза межами компетенції суду. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 319, 383 ЦК України, ст. ст. 71, 150 ЖК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: partial