Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в якій просить суд стягнути з [PERSON] на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01 березня 2010 року по 31 жовтня 2019 року у розмірі 139663 (сто тридцять дев`ять шістсот шістдесят три) гривні 50 копійок. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що до 28 серпня 2006 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від шлюбу сторони по справі мають сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 09.06.2010 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі ј частини з усіх видів доходу щомісячно, починаючи з 01.03.2010 року і до його повноліття. За розрахунком Чечелівського ВДВС м. Дніпра за [PERSON] за період з 01.03.2010 року по 31.10.2019 року включно виникла заборгованість по аліментам на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в загальному розмірі 139633,50 грн. Позивачем надано до суду розрахунок заборгованості, при проведенні якого позивач виходив із правової позиції Верховного Суду від 25 квітня 2013 та згідно вказаного розрахунку позивача неустойка за прострочення сплати аліментів за період з 01.03.2010 року по 31.10.2019 року становить 1789206,43 гривень. Позивач, посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 196 СК України, просить стягнути неустойку у розмірі 100 відсотків заборгованості. 16 березня 2020 року позивачем було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог в якій позивач зазначає, що 03.02.2020 року державним виконавцем булл винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану у зв`язку із закінченням строку для примусового стягнення, оскільки дитина досягла повноліття. Державним виконавцем було надіслано розрахунок суми заборгованості зі сплати аліментів станом на 31.01.2020 року, яка складає 148101,54 гривню у зв`язку з чим позивач просить збільшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідача неустойку за прострочення сплати аліментів саме в межах нового розрахунку заборгованості по аліментам. Відповідач позовні вимоги визнав частково та подав до суду відзив на позовну заяву у якому виклав свої мотиви незгоди з заявленими позовними вимогами які зводяться до наступного. Відповідач зазначає, що при визначенні розміру пені за прострочення сплати аліментів позивач не врахував всі правові позиції Верховного суду України та Великої Палати Верховного суду України, що привело до неправильного визначення пені і суми заборгованості по сплаті аліментів. Відповідач по можливості частково сплачував аліменти, однак при визначенні розміру пені жодна зі сплачених сум врахована не була. В 2015-2016 року через матеріальні труднощі позивач не зміг погашати заборгованість зі сплати аліментів. Визначаючи заборгованість по аліментам державний виконавець не врахував суму сплачених платежів, проте відповідач надавав у виконавчу службу квитанції про поштові перекази. Всього за вказаний у позовній заяві період відповідачем були сплачені аліменти у розмірі 12450 гривень із яких державним виконавцем не було враховано 9900 гривень. Відповідач просить зменшити розмір неустойки, оскільки протягом тривалого часу страждає захворюванням хребта, викликаним значними змінами міжхребетних дисків та утворення грижі, що перешкоджає працевлаштуванню відповідача на деякі роботи. Крім того, відповідач зазначає, що з 2007 року він перебуває у шлюбі, свого житла подружжя не має, а тому весь час проживає на зйомник квартирах. Відповідач стверджує, що для надання допомоги своєму синові [PERSON] він повсякчас бере кредити. Матеріальні труднощі викликані також тим, що в даний час відповідач ніде не працює так як не може працевлаштуватись внаслідок свого стану здоров`я та оголошеним карантином в країні. Позивач скористався своїм правом на подання до суду заяв по суті справи та надіслав на адресу суду письмові пояснення в яких виклав свої міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення, які зводяться до наступного. Позивач зазначає про ненадання відповідачем до суду доказів того, що сума заборгованості несплачених аліментів складає 138201 гривню, також відповідачем не не надано доказів подання державного виконавцю квитанції про поштові перекази. З приводу захворювання відповідача позивач зазначає, що з копій наданих на підтвердження чеків вбачається придбання відповідачем медичних препаратів, які жодного відношення не мають до лікування хребта, а саме: вірусні інфекції, грип, алергія, сердечні препарати та інше. Позивач у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши у судовому засідання матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18 лютого 2002 року [PERSON] народився [INFO] , батьками вказано: [PERSON] - мати, [PERSON] - батько. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] шлюб між чоловіком [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що зроблено актовий запис № 48 від 28 серпня 2006 року. За наслідками розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів було видано виконавчий лист від 09 червня 2010 року, копія якого долучена до матеріалів справи, з якого вбачається, що за результатами розгляду справи суд вирішив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі ј частки з усіх видів доходу на утримання неповнолітнього [PERSON] . Згідно копії листа Чечелівського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 30.10.2019 року становить 139633,50 гривень. До вказаної копії листа також додано детальний розрахунок заборгованості, складений державним виконавцем, яким детально відображено механізм нарахування аліментів за кожен місяць. Постановою державного виконавця Чечелівського ВДВС м. Дніпра від 02.12.2019 року виконавчий лист № 2-764 від 19.06.2010 про стягнення аліментів в розмуру ј частини з [PERSON] було передано до Новокодацького ВДВС м. Дніпра. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10 жовтня 2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 19.10.2007 року, про що зроблено актовий запис за № 544, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON]. Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27 серпня 1996 року підтверджується, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Відповідачем до матеріалів справи долучено копію аркушу у клітинку на якому викладені відомості про постановлення діагнозу: «Вертебреологічна…..; Больовий синдром», дата записів - 2014 рік. Надаючи оцінку вказаному доказу суд зазначає, що зі змісту документу неможливо встановити відносно кого поставлено вказаний діагноз, персональні дані пацієнта відсутні у змісті документу, також залишається невідомим хто встановив даний діагноз, оскільки серед реквізитів документу наявний лише підпис невідомої не персоніфікованої особи, її посада (лікар, медсестра, санітар), назва медичного закладу у вказаному документів відсутні. Самим відповідачем не зазначено про характер цього документу та чи є він окремим самостійним документом, або ж складовою частиною іншого документу, наприклад медичної картки, про що було б доцільно зазначити відповідачу та надати копію титульного аркушу медичної картки, що надало б змогу суду встановити природу даного доказу. Також, відповідачем у якості письмового доказу наявності в нього зазначеного у відзиві захворювання долучено копію листа від 26.06.2014 № 2805 невідомої установи (копія кутового штампу не дозволяє встановити назву установи в якій було видано вказаний лист), прізвище ім`я та по батькові особи, яка видала вказаний документ, її посада також відсутні. В копії листа від 22.11.20119 року № 9927 зазначено, що [PERSON] поставлено діагноз: виражений остеохондроз на рівні У5-S1 зі значними змінами міжпозвонкового диску. Вказана копія листа підписана має такі самі недоліки, що були викладені по відношенню до двох вищенаведених письмових доказів: відсутні відомості про особу, яка поставила даний діагноз та про посаду вказаної особи, копія документу зроблена неналежної якості, що унеможливлює за допомогою кутового штампу визначити установу, якою було видано вказаний лист з постановленим діагнозом. Копіями квитанції про придбання медичних препаратів, долучених відповідачем до матеріалів справи, підтверджується факти придбання ліків: омепразол, хелпекс антиком, корвалмент, аминовит, нольпаза Л10, натрію хлорид, дкатилен, вести бо таб, мова лис, тахисан, валеріанка, урсолизин капс та іншої, а також супутнього медичного обладнання: шприци, системи. З копії договору на оренду квартири від 21 квітня 2011 року вбачається, що [PERSON] уклав договір з [PERSON] , предметом якого є надання в оренду [PERSON] в користування двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] на строку 6 місяців з наступним продовженням договору за домовленістю сторін. Щомісячна орендна плата становить 1500 гривень. З копії заяви № 1001120011001 від 05 вересня 2018 року на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб вбачається, що [PERSON] просить ПАТ «ПУМБ» надати йому споживчий кредит у сумі 20935,20 гривень. До вказаної копії заяви долучено також копію паспорту споживчого кредиту. З копії заяви № 1001573639801 від 10 березня 2020 року на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб вбачається, що [PERSON] просить ПАТ «ПУМБ» надати йому споживчий кредит у сумі 10000,00 гривень. До вказаної копії заяви долучено також копію паспорту споживчого кредиту. Як вбачається з копії листа ТОВ «Український рітейл» від 09 серпня 2018 року № б/н [PERSON] працює у ТОВ «Український рітейл» з 05.10.2015 року. За період з 01.12.2016 року по 01.04.2018 року з його доходів було стягнуто та перераховано основного боргу - 29581,69 грн., 300 грн. - виконавчий збір, 86 грн. - витрати. Співробітником самостійно було сплачено основного боргу 676 гривень та виконавчий збір 2726 гривень. Постановою державного виконавця від 16.11.2016 року, копія якої долучена до матеріалів справи, було звернено стягнення на доходи боржника, яка визначено проводити у розмірі 20 % прямо пропорційно до всіх виконавчих документів. Згідно копії постанови державного виконавця від 20 серпня 2018 року було закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 235/593/15-ц від 06.03.2015 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 29957,77 гривень та судового збору в сумі 299,58 гривень. Копіями платіжних доручень та квитанцій підтверджується факт внесення грошових коштів в рахунок сплати аліментів за період з 2017 по 2019 рік. Сума внесених платежів становить від 200 гривень до 600 гривень. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зі змісту ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною 1 статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Таким чином, базою для нарахування неустойки (пені) при виникненні заборгованості по аліментам є власне сам розмір заборгованості по аліментам, який в розумінні ч. 3 ст. 195 СК України обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Отже, саме державний виконавець, будучи суб`єктом примусового виконання судового рішення акумулює в виконавчому провадженні відомості з приводу належного виконання покладеного на боржника зобов`язання. Оскільки відповідачем частково оспорюється заявлений у позові та розрахований державним виконавцем розмір заборгованості по аліментам суд, на виконання вимог ч. 3 ст. 195 СК України, перевіряє доводи в цій частині та, встановлює дійсний розмір заборгованості по сплаті аліментів, виключно на підставі поданих сторонами даказами. Так, позивач стверджує, що розмір заборгованості за 2010 рік було розраховано не вірно, а саме за червень 2010 року його заборгованість по сплаті аліментів склала 414,15 грн., за липень, серпень, жовтень, листопада і грудень по 464,15 гривень. Як вбачається з розрахунку заборгованості, складеного державним виконавцем, останнім заявлено, що розмір заборгованості за червень 2010 року становить - 414, 15 гривень, за липень та серпень 464,15 гривень, жовтень - 564,15 гривень, листопада, грудень - 464, 15 гривень. Отже, між розрахунком заборгованості відповідача та державного виконавця за 2010 рік наявна розбіжність виключно за жовтень місяць, водночас, оскільки відповідачем не надано до суду будь-яких доказів сплати аліментів за жовтень, суд вважає його доводи в цій частині не доведеними у зв`язку з чим до розрахунку приймаєтсья розмір заборгованості, заявлений державним виконавцем. За період 2011 року відповідачем оспорюється сума заборгованості за вересень та листопад, відповідач вважає, що розмір заборгованості за вказані місяці становить 558,61 гривню, при цьому суд зазначає, що в розрахунку заборгованості, складеного державним виконавцем заборгованість за ці два місяці становить також 558,61 гривень. Відповідач стверджує, що в 2012 році він частково сплатив аліменти в березні, вересні та грудні, а тому його заборгованість за вказані місяці повинна становити 558,61 гривень, водночас на підтвердження сплати заборгованості за вказані місяці відповідачем не надано жодних доказів у зв`язку з чим судом відхиляється доводи відповідача в цій частині. Крім того, відповідачем заявлено про погашення в 2012 році заборгованості за лютий, липень і листопада, а тому в лютому вона склала не 745,37, а 458, 18, а в липні і листопаді по 658, 18 гривень. Вказаний розмір заборгованості також міститься і в розрахунку державного виконавця, що свідчить про відсутність спору в цій частині. Відповідач оспорює розмір заборгованості за березень, вересень, листопада та грудень 2013 року та вказує, що її розмір становить 708,80 гривень, а не 874,22 гривні. Вказане твердження частково співпадає з розрахунком державного виконавця, згідно якого розмір заборгованості за вересень, листопада та грудень становить 705,80 гривень, водночас відповідачем не надано доказів сплати заборгованості у березні 2013 року, тому судом у цій частині приймається розмір заборгованості, розрахований державним виконавцем на виконання його повноважень. За період в 2014 року відповідач зазначає про сплату заборгованості в січні та травня у зв`язку з чим заборгованість становить 592,59 грн. та 792,59 грн. відповідно, однак вказані відомості знайшли своє відображення в розрахунку заборгованості державного виконавця, що свідчить про відсутність спору в цій частині. Заборгованість за 2015-2016 роки відповідачем не оспорюється та підтверджується факт непогашення заборгованості внаслідок матеріальних труднощів. Відповідач стверджує, що він сплачував аліменти за вересень, жовтень, листопад та грудень 2017 року, в вересні 300 грн, жовтні та листопаді - по 200 грн., грудні - 400 грн. Вказаними твердження відповідача суд приймає частково, оскільки факт перерахування грошових коштів на погашення заборгованості підтверджується платіжними дорученнями виключно за листопад у сумі 201,01 грн. (платіжне доручення від 29.11.2017 року), жовтень у сумі 200 гривень (квитанція № 146/19, відтиск поштового штампу 24.10.2017 року), грудень у сумі 201,01 та 200 гривень (платіжне доручення від 23.12.2017 року та квитанція від 06.12.2017 року). Таким чином, відповідачем підтверджено сплату заборгованості по аліментам у 2017 році на суму 802 гривні 02 копійки, яка не зайшла свого відображення у розрахунку заборгованості, що проведений державним виконавцем у зв`язку з чим загальна сума заборгованості за вказаний період підлягає зменшенню на 802 гривні 02 копійки. Відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначається про сплату заборгованості протягом 2018, 2019 та трьох місяців 2020 року, водночас в порушення п. 3 ч. 3 ст. 178 ЦПК України не зазначено які саме суми визнаються в цій частині та чи визнаються взагалі, не зазначено який розмір аліментів протягом вказаного періоду був сплачений відповідачем, проте суд, незважаючи на ненадання відповідачем власного розрахунку заборгованості за вказаний період, вважає за необхідне самостійно визначити вказану суму на підставі наданих відповідачем платіжних доручень. Так, копіями платіжних доручень, фіскальних чеків та квитанцій, наданими відповідачем, підтверджується факт сплати заборгованості по аліментам за: 2018 рік: січень - 200 гривень, лютий - 300 гривень, березень - 201,01 гривня, квітень - 201,01 гривня, червень - 1000 гривень (два перекази коштів на суми 600 та 400 гривень), липень - 300 гривень, серпень - 201,01 гривня, вересень - 300 гривень, жовтень - 400 гривень, листопада - 600 гривень, грудень - 402,01 гривня; 2019 рік: січень - 402,01 гривня; лютий - 400 гривень, березень - 400 гривень, травень - 200 гривень, червень - 502,51 гривні, липень - 301,51 гривня, серпень - 402,01 гривні, вересень - 301,51 гривня, жовтень - 300 гривень, листопада - 301,51 гривня, грудень - 402,01 гривня; 2020 рік: лютий - 300 гривень, березень - 300 гривень, при цьому з врахуванням припинення обов`язку зі сплати аліментів 31 січня 2020 року (досягнення дитиною повноліття), що не є тотожним припиненню обов`язку зі сплати заборгованості по аліментам, платіжні доручення не містять відомостей за який саме місяць здійснюється перерахування боржником аліментів. Таким чином, відповідачем підтверджено сплату заборгованості по аліментам за період з 2018 року по 2020 рік на суму 8618 гривень 11 копійок, яка не зайшла свого відображення у розрахунку заборгованості, що проведений державним виконавцем у зв`язку з чим загальна сума заборгованості за вказаний період підлягає зменшенню на 8618 гривень 11 копійок. При цьому суд зазначає, що до відзиву на підтвердження сплати аліментів відповідачем долучено фіскальний чек від 02.05.2018 року про відправлення рекомендованого листа вагою 0,020 кг, водночас вказаний фіскальний чек не може бути прийнятий судом у якості доказу перерахування заборгованості по сплаті аліментів, оскільки в такому фіскальному чекові відсутні відомості про зміст об`єкта, що пересилається, сума в чеку указана 0 гривень 00 копійок, готівка 0 гривень 00 копійок. Суд також відхиляє у якості доказу перерахування коштів на виконання обов`язку зі сплати аліментів у квітні 2019 року долучену до матеріалів справи світлокопію від 22 квітня 2019 року про поповнення готівкою в терміналі самобслуговування в м. Дніпро на суму 400 гривень від, оскільки як за змістовним наповненням (належність доказу) неможливо встановити кому перераховано грошові кошти так і за формою отримання (допустимість доказу) неможливо встановити хто видав вказані відомості, тобто чи це відомості банка, терміналу, скриншот мобільного додатку тощо та яким чином вони були отримані відповідачем. Стосовно світлокопії про проведення транзакції за рахунком від 2019-05-14 у сумі 600 гривень (фактично на рахунок зараховано 597 гривень, оскільки 3 гривні становить комісія) суд зазначає, що вказаною операцією підтверджується факт внесення грошових коштів на рахунок 51*530, який відповідає рахунку отримувача аліментів, водночас зі світлокопії неможливо встановити хто перерахував дану суму на вказаний рахунок, відсутні також і призначення платежу у зв`язку з чим суд не може стверджувати о вказана сума була перерахована саме [PERSON] та саме у якості сплати аліментів. З приводу світлокопії про здійснення грошового переказу з картки [NUMBER] на номер [NUMBER] у сумі 90 гривень (дата невідома) суд констатує відсутність правових підстав для визнання вказаної операції у якості сплати аліментів, оскільки правовий характер аліментів як таких полягає не у поповненні мобільного рахунку дитини, а у наданні грошових коштів тому з батьків, з яким проживає дитина, та витрачанні вказаних коштів на цільові потреби дитини, зокрема харчуванні, належному одязі, шкільного канцелярського приладдя тощо, які визначаються не платником аліментів, а тим з батьків, з яким залишилась дитина, при цьому вказаним твердженням суд не заперечує право платника аліментів приймати участь у вихованні дитини. Також суд зазначає, що з вказаної світлокопії неможливо встановити, що вказаний номер телефону належність власне дитині, або ж позивачу. Окрему увагу суд звертає на долучену до відзиву відповідачем у якості підтвердження факту сплати аліментів роздруківку відправлення грошових коштів у розмірі 400 гривень 29 січня 2020 року. З вказаної роздруківки судом встановлено, що отримувачем вказаної грошової суми є ПУМБ Головий офіс м. Київ, ЄДРПОУ 14282829, що є кодом юридичної особи - банку, а не реєстраційним номером платника подактів - фізичної особи. Таким чином, з врахуванням тверджень відповідача про отримання кредитів у АТ «ПУМБ», що підтверджено документально самим відповідачем, суд зазначає, що вказана квитанція, надана відповідачем на підтвердження сплати аліментів, у дійсності свідчить про перерахування грошових коштів в АТ «ПУМБ» перед яким, як зазначено самим відповідачем, останній має кредитну заборгованість. Також суд зазначає, що у вказаній квитанції не міститься жодних відомостей про отримувача аліментів та про те, що вказаний платіж призначений на погашення аліментів. Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача зі сплати аліментів становить 138680,33 гривень та розраховується судом як заявлена сума заборгованості у розмірі 148,101,54 - 802,02 (неврахована державним виконавцем сплата аліментів за 2017 рік) - 8618,11 (неврахована державним виконавцем сплата аліментів за 2018-2020 роки). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц міститься висновок про те, що правило про стягнення неустойки ( пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць буде різною. Законодавець установив розмір пені 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць ( місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати ( при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним ( періодичним) платежем. Строк прострочення обчислюється з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. Таким чином, застосовуючи з врахуванням правової позиції постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц, правила обраховування пені, суд приходить до висновку, що сукупний розмір пені в межах заявленого позивачем періоду значно перевищує розмір самої заборгованості зі сплати аліментів у зв`язку з чим підлягають застосуванню положення ч. 1 ст. 196 СК України стосовно обмеження максимального можливого до стягнення розміру нестойки (пені) за невиконання зобов`язання зі сплати аліментів, який не може становити більше 100 відсотків заборгованості, тобто 138680,33 гривень. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, на платника аліментів не можна покладати передбачену ч.1 ст. 196 СК України відповідальність, якщо заборгованість виникла з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Тобто відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки ( пені) настає у всіх випадках, крім тих, коли існують об`єктивні причини ( несвоєчасна виплата заробітної плати, затримка або неправильний перерахунок аліментів). Таким чином, при вирішенні судового спору з приводу сплати неустойки за прострочення виконання аліментного зобов`язання вина особа, яка здійснила таке прострочення презюмується та саме на вказану особу покладено тягар доведення наявності об`єктивних причин, які перешкоджали їй своєчасно сплачувати аліменти. Стосовно доводів позивача про необхідність зменшення розміру заборгованості у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем та його сімейним станом суд зазначає наступне. Як на підставу, що перешкоджала сплачувати аліменти у належному обсязі відповідач посилається на наявність в нього захворювання хребта. Водночас, вказаний факт не знайшов свого підтвердження доказами у судовому засіданні, надані відповідачем копії листів в яких викладена медична інформація, не можуть бути прийняті судом до уваги, з підстав, що були раніше наведені судом при наданні оцінки вказани доказів, які стисло зводяться до відсутності реквізитів на вказаних документах, відсутності відомостей про осіб, які склали вказані листи з медичною інформацією (лікар, медична сестра, прізвище, ім`я по батькові), не зазначенні відомостей про медичну установу, неякісних та нечитабельних кутових штампах на двох листах (на одному відсутній). Окремо суд зазначає, що зі змісту вказаних документів не слідує жодних медичних застережень щодо обмеження можливих, допустимих до виконання відповідачем робіт, у зв`язку з чим вказані твердження відповідача про неможливість сплачувати аліменти через обмеження переліку допустимих до виконання робіт є неспроможними. При цьому суд звертає увагу і на той факт, що наявна в листах медична інформація датована 2014 та 2019 роками, проте заборгованість по аліментам у відповідача виникла ще з моменту їх присудження у 2010 році. З приводу доводів позивача про укладення нового шлюбу суд зазначає, що за правилами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до приписів ст.141 СК України мати, батько мають рівні як права так і обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною 4 статті 155 СК України також передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Отже, в силу положень сімейного законодавства відповідач зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття й посилання на ту обставину, що він створив нову сім`ю й утримує дитину дружини від попереднього шлюбу ( [PERSON] ) не може слугувати самостійною підставою для зменшення розміру аліментів з врахуванням того факту що, дана дитина досягла 18 річного віку у 2014 році. Тобто відповідачем не аргументовано яким чином даний фактор перешкоджав йому сплачувати аліменти у належному обсязі після 2014 року. Суд зауважує, що відповідач по справі є працездатною особою, інших осіб на своєму утриманні не має, твердження позивача про його скрутне матеріальне становище належними та допустимими доказами не підтверджені, відомості про розмір його доходу відповідачем суду не надані, як і не підтверджено факт неможливості його працевлаштування, відомості про перебування на обліку у Державному центрі зайнятості до матеріалів справи не долучено, при цьому обов`язок доказування обставин, на які посилається відповідач, та визначення способів та засобів їх доведення цивільним процесуальним законом покладені саме на відповідача. Окремо суд враховує, що починаючи з моменту стягнення аліментів у 2010 році відповідач жодного разу не сплатив на користь позивача суму аліментів у повному обсязі. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене суд зазначає, що відповідачем не доведено наявності об`єктивних не переборних обставин, які не залежали від його волі та їх подолання перебувало поза мажами правового впливу, неможливості сплати аліментів за період з 2010 по 2020 роки, що, відповідно виключає можливість застосування судом положень ч. 2 ст. 196 СК України, якими регламентовано зменшення судом розміру неустойки. Крім того суд констатує, що вказаний розмір пені утворився у відповідача саме внаслідок часткового виконання свого зобов`язання зі сплати аліментів на протязі значного проміжку часу та, з врахуванням інтересів дитини і 10 річного строку неналежного виконання аліментного зобов`язання не становить надмірного майнового втручання в інтереси відповідача та є достатньою мірою майнової відповідальності останнього. У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В даному випадку на відповідача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх вимог щодо зменшення розміру неустойки в порядку ч. 2 ст. 196 СК України. Тобто, відповідач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив перед судом питання про їх витребування. Як вбачається з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 1377 гривень 33 копійки (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 138680,33 гривень х 100 % : 148101,54 гривень ціни позову = що складає 93%. В свою чергу 93 % від ціни позову х 1481 гривню (ставка судового збору в розумінні ст. 176 ЦПК, п.п. 2 п.1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір») : 100% = становить до сплати 1377,33 гривень).

Outcome: partial