Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову зазначила, що від шлюбу у сторін є неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що між нею та відповідачем подружнє життя не склалось, сторони проживають окремо, та оскільки, у позивача є сумніви щодо належного виконання батьком дитини обов`язку щодо утримання спільного сина, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 4\~000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Сторонам було надіслано копію ухвали суду, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. В останнє судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, при цьому через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила про повну підтримку позовних вимоги (а.с.42). Відповідач [PERSON] в останнє судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідач, 10.02.2021 року (вх. 3346) звернувся до суду із заявою про часткове визнання позовних вимоги, де зазначив, що просить стягнути з нього аліменти на утримання дитини у розмірі: 25% від пенсійного забезпечення (а.с.23). На адресу суду 17.02.2021 року (вх. 4237) надійшла заява позивача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (а.с.32-40). Відповідно до ч. 5 ст. 49 ЦПК України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. При цьому, подана позивачем заява від 17.02.2021 року (вх. № 4237) не містить доказів на підтвердження її направлення відповідачу у справі, що відповідно суперечить принципам змагальності та диспозитивності. Крім іншого, суд зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Частиною четвертою ст. 83 ЦПК України передбачено, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Разом з цим, заява про долучення до матеріалів документів не містить клопотання про поновлення строку та зазначення поважності причин пропуску такого. На підставі зазначеного, суд розглядає цивільну справи у межах доказів, які були подані до суду в порядку передбаченому діючим цивільно-процесуальним кодексом України. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем та відповідачем письмові докази на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 07.09.2002 року було зареєстровано шлюб, актовий запис 716. Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». (а.с.9). Згідно свідоцтва про народження батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені: [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво про народження видано 08.02.2007 року, серія [NUMBER] (а.с.10). Позивачем на підтвердження перебування сина на її утриманні та його проживання з позивачем у справі надано Відомості № Ч3-245601-ф/л. Так, відповідно до даної довідки за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані позивач у справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). На підтвердження отримання доходу позивачем, судом досліджується довідка про доходи [PERSON] , згідно якої остання працює у ТОВ «ЛУТОЦ» на посаді - завідувач виробництва, та її заробітна плата за 6 місяців склала: 28\~156 грн., 86 коп., тобто заробітна плата [PERSON] , є мінімальною (а.с.13). Так, згідно заяви від 10.02.2021 року (вх. № 3346) відповідачем зазначено, що його єдиним доходом є пенсійне забезпечення, оскільки при проходженні військової служби ним було отримано інвалідність ІІІ групи, відповідач зазначає, що є безробітнім та між іншим на його утриманні перебуває мати [PERSON] , яка також є інвалідом 1-ї «А» групи та потребує постійного догляду (а.с.23). Так, згідно пенсійного посвідчення № [NUMBER] , серія [NUMBER] - [PERSON] присвоєно 3 групу інвалідності, довічно (а.с.26). Згідно довідки до Акта огляду МСЕК № 054575, групу інвалідності отримано при проходженні військової служби, у висновку про умови та характер праці нічого не зазначено (а.с.27). Також, згідно копії свідоцтва про народження та довідки до Акту огляду МСЕК серії 10 АА, вбачається, що матері позивача [PERSON] , присвоєно першу групу «А» інвалідності, безстроково (а.с.28,29). Разом з цим, суд вважає, за доцільне зазначене наступне. Посилання відповідача на утримання матері, судом розцінюється критично, оскільки мати відповідача [PERSON] є пенсіонеркою та відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» отримує пенсію від держави. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. Відповідачем не надано безперечних та безспірних доказів щодо перебування матері на його утриманні, а обов`язок дітей утримувати своїх батьків прямо передбачений ст. 202 СК України, при цьому суд зауважує, що власні діти не повинні страждати від неможливості отримувати аліменти від батьків на їх власне утримання. Крім іншого, посилання відповідача на те, що він є інвалідом ІІІ групи, має на утриманні мати пенсіонера, яка також є інвалідом не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог та позбавлення дитини права на отримання аліментів. Як передбачено ст.51 Конституції України та ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (яку ратифіковано Україною 27.02.1991 p.), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч. 1. ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001p. № 2402-111, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про державний бюджет на 2021 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дітей віком дітей віком від 6 до 18 років, до вікової категорії якої належить дитина сторін у справі становить: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 ст. 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Тобто, законодавець передбачив право особи з якою проживає дитина визначатись у якій формі отримувати аліменти: у частці від доходу відповідача або у твердій грошовій сумі. Відповідач є особою працездатного віку, даних про неможливість працювати за станом здоров`я відповідачем суду надано не було, згідно наданої довідки до акту огляду МСЕК не вбачається що відповідач не може працювати. Таким чином, визначаючи належний до стягнення з відповідача розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. 182 СК України, право дитини на достатній рівень життя, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, суд вважає, що належним розміром аліментів на дитину, є стягнення з відповідача аліментів у розмірі 2\~000 гривень щомісячно на утримання дитини, починаючи з 17.11.2020 року (дата надходження позову до суду) що відповідатиме вимогам закону та не порушуватиме прав як позивача, так і відповідача. При цьому мінімальний розмір аліментів на дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, слід звернути увагу на те, що відповідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а тому при зміні стану здоров`я, сімейного стану чи матеріального становища платника аліментів або одержувача аліментів, у сторін є право звернутись до суду із позовом про зменшення або збільшення розміру аліментів. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. Відповідно до частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 420 грн., 40 коп.

Outcome: partial