Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищенаведеним позовом, в обґрунтування якого посилається на наступне. 22.02.2006 року між нею та її сином [PERSON] і невісткою [PERSON] укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала відповідачам у рівних частках житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . Водночас позивачка мала намір укласти договір довічного утримання на умовах що відповідачі будуть на нею доглядати, готувати їсти, прибирати та після її смерті будинок перейде у власність відповідачам. Зважаючи на її похилий вік та постійні хвороби і вади здоров`я, потребування сторонньої допомоги та догляду, позивачка підписала оспорюваний договір, вважаючи, що домовленості між ними будуть дотримані. Відповідачі їй постійно надавали допомогу, так як вона часто хворіла, вони всі разом проживали у відчуженому домоволодінні, де і по даний час позивачка проживає. Понад останні три роки відносини між сторонами погіршилися, відповідачі почали їхати за кордон та перестали за нею доглядати, зневажливо до неї відноситись, що супроводжувалось постійними конфліктами і скандалами, а невістка почала піднімати на неї руки. Доглядати за нею почала її донька [PERSON] , яка постійно їй допомагає, зокрема готує їсти, прибирає у будинку, допомагає по господарству. У листопаді 2019 року позивачка повідомила відповідача [PERSON] , що бажає розірвати договір довічного утримання, так як він з невісткою за нею не доглядають, однак відповідач повідомив їй, що будинок більше їй не належить, так як у 2006 році вона уклала договір дарування а не довічного утримання та надав їй копію договору. Дані обставини були повідомлені у присутності доньки [PERSON] . Саме тоді вона дізналась, що її права були порушені. Оскільки договір дарування був укладений внаслідок помилки просить поновити пропущений нею з поважних причин строк звернення до суду із вказаним позовом та визнати договір дарування №248 від 22.02.2006 року недійсним. На призначене судове засідання позивачка не з`явилась, проте від її імені діяв представник [PERSON] , який дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, дав свою згоду бути допитаним у якості свідка та пояснив суду, що дійсно в 2006 році його мати позивачка [PERSON] зібрала всіх дітей у присутності яких була домовленість, що він разом з його дружиною [PERSON] будуть за нею доглядати, утримувати, так як вона потребує постійного догляду внаслідок похилого віку та стану здоров`я та в свою чергу між ним буде укладений довічного утримання. Після даної домовленості позивачка попала в лікарню. Так як вона була дуже хвора та всі думали, що їй недовго залишилося жити, він з дружиною 22.02.2006 забрав маму з лікарні і поїхали до нотаріуса і уклали договір не довічного утримання а дарування домоволодіння матері по [ADDRESS] , однак домовилися її утримувати і доглядати за нею. Фактично мати не знала що підписує договір дарування а думала що це договір довічного утримання. В подальшому він з дружиною доглядали за матір`ю, однак з 2009-2010 роках почали їхати в Італію на заробітки та перестали за нею доглядати. В листопаді 2019 року позивачка, у присутності його братів і сестер, повідомила йому, що хоче розірвати договір довічного утримання, так як він з невісткою за нею не доглядають та розпорядитися усім своїм майном на користь особи, яка буде за нею доглядати, проте він повідомив їй, що домоволодіння належить йому так як у 2006 році був укладений договір дарування і пред`явив копію договору. Після укладення договору дарування, позивачка фактично жодних дій щодо передачі домоволодіння йому та його дружині, не здійснювала і взагалі до 2019 року не знала про укладення саме договору дарування. [PERSON] , що скористався її безпорадним станом, однак просить суд відмовити у задоволенні позову оскільки договір дарування є дійсним, він проживає у вказаному домоволодінні, робив у ньому ремонт та іншого місця проживання у ньому немає. Відповідачу [PERSON] були направлені повістки про виклик за зареєстрованим місцем проживання, які повернулися до суду з відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою, у зв`язку з чим у відповідності до п.п.3 п.8 ст.128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, а тому розгляд справи проведено у її відсутності, що відповідає вимогам ч.1 ст. 223 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] та свідків [PERSON] , дослідивши повноцінно матеріали справи, встановив наступні обставини справи. 22.02.2006 року між сторонами по справі був укладений договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала та свою чергу [PERSON] і [PERSON] прийняли в дар у рівних частках домоволодіння з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] , яке складається з: Житлового будинку літ. «А» з саману, житловою площею 39,70 кв.м., загальною площею 48,10 кв.м., житлового будинку літ. «Б» з саману, житловою площею 21,70 кв.м., загальною площею 39,90 кв.м., сараїв за саману літ. «В, Д», сараю з дошок літ. «Г», сараю з цегли літ. «Е», погребу з бетону літ. «Пг», криниці №1, 2, огорожі № 3-6. За змістом оспорюваного договору, сторони укладали його, будучи повністю дієздатними, діяли добровільно, перебуваючи при здоровому розумі і ясній пам`яті, однаково розуміли значення своїх дій, умов та правових наслідків правочину, попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), володіючи українською мовою в достатньому обсязі для повного розуміння тексту договору. Позивачу нотаріусом роз`яснено зміст правочину і його правові наслідки. Сторони своїми підписами підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного або удаваного, вони обізнані про вимоги законодавства. З довідки Хряцьківської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області №221 від 31.07.2020 року судом встановлено, що позивача [PERSON] постійно проживає та зареєстрована у житловому будинку [ADDRESS] . Сторонами не заперечувався факт, що позивачка постійно проживає у вказаному домоволодінні як до так і після укладення договору дарування. З пояснень у якості свідків [PERSON] та [PERSON] , проти яких не заперечував відповідач [PERSON] судом встановлено, що позивачка [PERSON] являється їхньою матір`ю і часто хворіє, перенесла в Італії операцію на серце, а також пережила два рази інфант та потребує постійного стороннього догляду та лікування, два рази на рік лікується у кардіології. В 2006 році [PERSON] зібрала всіх дітей, у присутності яких була домовленість, що її молодший син - відповідач [PERSON] з його дружиною [PERSON] будуть за нею доглядати і утримувати та в свою чергу між ними буде укладено договір довічного утримання з умовою, що після її смерті все її майно та спадщина залишиться відповідачам. Через деякий час після вказаних подій мати попала в лікарню та коли їй стало краще, відповідачі забрали її з лікарні, відвезли до нотаріуса і оформили документи, як свідки думала на той час, договір довічного утримання. Відповідачі з 2009-2010 року перестали опікуватися матір`ю так як поїхали за кордон в Італію. Фактично за матір`ю постійно доглядала і утримувала донька [PERSON] , яка прибирала у будинку, готувала їсти, допомагала по господарству тощо. В листопаді 2019 року, [PERSON] знову покликала всіх дітей та повідомила, що хоче розірвати укладений раніше договір з відповідачами так як такі за нею не доглядають і лишити все належне їй майно тому хто буде за нею доглядати і допомагати. Відповідач [PERSON] повідомив, що будинок більше їй не належить так як вона підписала у 2006 році не договір довічного утримання а дарування і пред`явив відповідний договір, внаслідок чого свідки та позивачка були обурені, так як не знали про укладення відповідного договору так як домовленість була лише утримувати матір. Також зазначили, що відповідачі під час укладення договору у 2006 році скористалась безпорадним станом позивачки, її похилим віком та довірою і уклали оспорюваний договір дарування, водночас внаслідок помилки та обману позивачка підписала договір за умов, що за нею будуть доглядати та утримувати. Відповідач [PERSON] , дав пояснення у якості свідка, які є послідовними, узгодженими і не заперечують поясненням допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] з яких вбачається, що відповідачі під час укладення договору дарування у 2006 році, скористалась безпорадним станом матері, між якими була домовленість, що за нею відповідачі будуть доглядати і опікуватися нею, сама позивачка думала, що підписує договір довічного утримання. Відповідачі доглядали за позивачкою, однак в 2009-2010 роках почали їхати на заробітки в Італію, рідко приїжджали додому та перестали за нею доглядати. Про укладення 2006 році оспорюваного договору дарування відповідач повідомив позивачці в листопаді 2019 року показавши копію відповідного договору. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, [PERSON] посилалася на те, що вона помилялася щодо природи укладеного договору, вважаючи його не договором дарування, а договором довічного утримання та маючи намір переоформити домоволодіння на користь відповідачів за умови, що останні будуть її доглядати, надавати допомогу у купівлі ліків, харчування тощо. Даючи законну та правову оцінку доказам по справі, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частини третьої\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України). Згідно зі\~статями 229-233 ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину\~(стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до\~статті 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей\~203\~та\~717 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 16 березня 2016 року у справі\~№ 6-93цс 16; від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно зі\~статтею 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] , звертаючись із позовом до суду зазначала про потребу у постійному догляді та утриманні через тяжкий стан здоров`я, похилий вік. На момент укладання договору дарування позивачці виповнилося 66 років та є особою похилого віку і пенсіонеркою. З пояснень сторін та свідків судом встановлено, що позивачка 20 років тому перенесла операцію на серце, пережила два інсульти, часто хворіє і потребує постійного стороннього догляду та лікування як на момент укладення оспорюваного правочину так і по теперішній час. Про постійні захворювання, тяжкий стан здоров`я позивачки та потреба у постійному лікуванні і догляді свідчать долучені до матеріалів справи витяги і виписки з історії хвороб, виписки з медичної картки стаціонарного хворого, довідки про проходження лікування (а.с. 46-59). Про підписання 22.02.2006 року договору дарування під впливом помилки та відсутності укладення договору довічного утримання з відповідачами позивачу стало відомо в листопаді 2019 року що підтверджується поясненнями свідків та не заперечується відповідачем, які також підтвердили факт, що позивачка помилялася щодо природи укладеного договору, вважаючи його не договором дарування, а договором довічного утримання та маючи намір переоформити домоволодіння на користь відповідачів за умови, що останні будуть її доглядати, надавати допомогу у купівлі ліків, харчування, тощо. Також судом встановлено, що до 2010 року відповідачі належним чином виконували домовленості щодо догляду за позивачкою. З 2010 року перестали за нею доглядати. Як доказ відсутності у позивачки наміру укласти договір дарування домоволодіння суд бере до уваги той факт, що земельна ділянка під домоволодінням перебуває надалі у її власності, що підтверджується Державним актом на право власності на щемлю серії ЯБ №441229 від 26.01.2006 року. Крім того, як на\~момент укладення оспорюваного правочину, так і на час звернення до суду із позовом, [PERSON] продовжувала проживати у цьому будинку, своє місце реєстрації не змінювала, спірний будинок є її єдиним місцем проживання. Фактична передача позивачкою домоволодіння відповідачам не відбулась, останні не несли витрати на обслуговування об`єкту дарування. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що договір дарування був укладений внаслідок помилки за умов неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Вказані обставини мають істотне значення оскільки позивач є особою похилого віку, потребує постійного стороннього догляду і допомоги, спірне житло, що є предметом договору, у позивача є єдиним, в якому вона продовжує проживати як до так і після укладення договору дарування, а також відсутності фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованим. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008 р., «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001 р., та «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 р. неодноразово вказувалось, що «оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій». Відповідно до статті 41\~Конституції України та пункту 2 частини першої\~статті 3ЦКУкраїни\~- ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією\~та законом. За таких обставин, враховуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності суд вважає підтвердженим факт, що позивачка мала намір на укладення саме договору довічного утримання а не дарування домоволодіння, а оспорюваний нею правочин було укладено внаслідок помилки, що є підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання договору дарування недійсним. В позовних вимогах позивач просить суд поновити пропущений нею з поважних причин строк звернення до суду із вказаним позовом. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України\~передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255 цього Кодексу\~(ч. 1\~ст. 260 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). У відповідності до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Так як відповідачами не подано заяв про застосування строку позовної давності, і не було будь-якого спору відносно порушення терміну звернення до суду з вказаним позовом, су не вбачає підстав для поновлення терміну для звернення до суду з вказаним позовом , у зв`язку з чим у задоволенні даної вимоги слід відмовити.

Outcome: partial