Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати договір позички, укладений між нею та [PERSON] і [PERSON], а також зобов'язати [PERSON] повернути належне їй майно. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що для задоволення побутових потреб подружжя її доньки [PERSON] вона у період з 2009 року по 2014 рік передала [PERSON] та її чоловіку [PERSON] на умовах тимчасового безоплатного користування меблі та побутову техніку, які належать їй на праві приватної власності. 12.02.2016 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, а тому подальше користування переданими нею речами відповідно до мети договору позички є неможливим. При цьому, [PERSON] замінив дверні замки у квартирі [ADDRESS], в якій знаходяться предмети договору позички, перешкоджає [PERSON] проживати за даною адресою, користуватися цими речами, у зв'язку із чим [PERSON] разом із малолітнім сином вимушена була переїхати до матері. 12.07.2017 [PERSON] звернулась до [PERSON] із письмовою вимогою щодо розірвання договору позички та повернення речей, переданих нею у безоплатне тимчасове користування подружжю, однак до теперішнього часу [PERSON]. її законної вимоги не виконав, усі передані подружжю речі знаходяться у його повному володінні та користуванні. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Жарова-Титарьова Л.М. у судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що твердження [PERSON] про укладення між нею та подружжям [PERSON] договору позички є надуманим та безпідставним, у [PERSON] ніколи не було волевиявлення на укладення вказаного договору, а надані позивачем квитанції та накладні не є належним доказом на підтвердження укладання договору позички, інших доказів позивачем не надано. Просила відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.10.2009, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.02.2016 у справі № 641/11759/15-ц шлюб розірвано. Позивач [PERSON] вказує, що для задоволення побутових потреб її доньки [PERSON] та родини останньої, вона передава в період з 2009 по 2014 роки у тимчасове безоплатне користування меблі та побутову техніку, придбану нею особисто, а саме пральну машину, кабіну душову, двері металеві, кухню, шкаф-купе, нішу, стінку «Орбита», набір м'яких меблів «Діана», диван «Малюк-Гербор», дитячий комплект, дві тумбочки, ліжко, матрац, чотири табурети, стіл, два табурети, газову плиту та вбудовану шафу. На підтвердження належності об'єктів [PERSON] надала суду копії квитанцій та накладних, які свідчать про те, що саме вона купувала меблі та побутову техніку. [PERSON] зазначає, що ці меблі та побутова техніка за умовами договору передавались саме для задоволення потреб подружжя, а тому у зв'язку із розірванням шлюбу вона вимагає розірвання договору позички відповідно до ст.. 834 ЦК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). При цьому, відповідно до ст.. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.. 628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди ( ст.. 638 ЦК України). Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ст.. 639, 640 ЦК України). Відповідно до положень ст.ст. 827, 828 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу. Договір позички речі побутового призначення між фізичними особами може укладатися усно. Згідно положень ч. 2 ст. 834 ЦК України позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі у разі, якщо: 1) у зв'язку з непередбаченими обставинами річ стала потрібною йому самому; 2) користування річчю не відповідає її призначенню та умовам договору; 3) річ самочинно передана у користування іншій особі; 4) в результаті недбалого поводження з річчю вона може бути знищена або пошкоджена. Відповідач [PERSON] у своїх письмових запереченнях, а також його представник у судовому засіданні заперечували факт укладання із [PERSON] договору позички меблів або побутової техніки, яка знаходяться у належній йому квартирі. [PERSON] ніколи не висловлював бажання на укладання будь-яких договорів із [PERSON], його волевиявлення не було спрямовано на вчинення цього правочину та настання правових наслідків. Представник позивача [PERSON] на підтвердження факту укладення договору позички не змогла повідомити у судовому засіданні про істотні умови даного договору позички, а саме дату його укладення, строк його дії. Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ані позивачем [PERSON], ані її представником [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між [PERSON] та [PERSON] договору позички меблів та побутової техніки, а визнання позовних вимог представником відповідача [PERSON] суд розцінює критично. За таких обставин, суд вважає, що заявлені [PERSON] вимоги безпідставні та необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають. Частиною 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно положень ст.. 88 ЦПК України судові витрати відшкодовуються лише особі, на користь якої ухвалено судове рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed