Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, до [PERSON], Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області про виключення з опису та звільнення з-під арешту майна. У судове засідання позивачка надала заяву, у якій просила справу розглядати за її відсутності, позов підтримала та просила задовольнити. Відповідачка [PERSON] надала до суду заяву, у якій просила справу розглядати за її відсутності, позов визнала. Відповідач [PERSON] податкова інспекція у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області у судове засідання не зявився, сповіщався належним чином, причини неявки не повідомив. Суд, вивчивши матеріли справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню підлягають з наступних підстав. Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК України). У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 25 жовтня 2002 року позивачка придбала у [PERSON] нерухоме майно у вигляді квартири № 19 у будинку № 1 на площі [PERSON] в місті Одесі, яка складається в цілому з одної кімнати загальною площею 41,7 кв.м., у тому числі житловою-18,2 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 25.10.2002 року. Зазначений договір купівлі - продажу було посвідчено державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] та вказаний правочин було зареєстровано в державному реєстрі правочинів 25.10.2002 року за № 5-2043. Вищевказана квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих Першою одеською державною нотаріальною конторою 10 жовтня 2002 року за р. № 5-1888 та р. № 5-1890, зареєстрованих в КП «ОМБТІ та РОН» за №121. Постановою слідчого СУ ОМУ УМВС України в Одеській області Моісеєвої Г.В. від 06.05.2006 року, в рамках розслідування кримінальної справи № 09200500063 за обвинуваченням [PERSON] у скоєні злочинів, передбачених ст.ст. 190 ч. 2, 190 ч. З, 202 ч. 1, 209 ч. 1 КК України, було накладено арешт на квартиру № 19 у будинку № 1 на площі [PERSON] в місті Одесі, яка належить [PERSON]. Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2010 року, зміненого Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 вересня 2011 року, [PERSON] засуджено за ч. 3 ст. 190 КК України на 3 роки позбавлення волі, за ч. 4 ст. 190 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є її власністю, а на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є її власністю. На сьогоднішній день, позивачка як особа, яка набула та зареєструвала право власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, як власник, позбавлена можливості розпоряджатися своїм майном через наявність арешту. Згідно зет. 59 КК України та ст. 29 КПК України (у редакції від 28.12.1960р.) забезпечення відшкодування збитків, завданих можливим злочином (що може бути підтверджене лише обвинувальним вироком суду, який вступив в законну силу) і виконання його в частині конфіскації майна, органами досудового слідства може проводитись накладенням арешту (заборони) лише на майно обвинувачуваної особи. Таким чином, фактично вказаною постановою було складено опис та накладено арешт на майно особи, яка жодним чином не має відношення до розслідування кримінальної справи, щодо якої не було винесено постанови про порушення кримінальної справи, постанови про притягнення в якості обвинуваченої, тощо. Згідно ст. 126 КПК України, у редакції яка діяла на момент обтяження майна, в процесі розслідування кримінальної справи арешт може бути накладений на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії лише з метою забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Outcome: approved