Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати її наймачем квартири [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] міську раду укласти із нею договір найму вказаного житлового приміщення. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що вказана квартира в 1991 році була надана [PERSON] для проживання на підставі службового ордеру. З 2000 року позивач [PERSON] постійно проживала однією сімєю із [PERSON] та користувалася житловим приміщенням вказаної квартири. Згодом, в лютому 2008 року позивач уклала шлюб із [PERSON], однак спільних дітей від шлюбу вони не мали. На даний час будинок знаходиться на балансі КП «Жилкомсервіс» дільниця № 25. Наймачем спірної квартири був її чоловік, вона не була зареєстрована в квартирі, однак постійно там проживала та користувалася нею. Її чоловік помер 28.02.2017, вона займалась його похованням, після смерті чоловіка вона продовжила проживати у спірній квартирі та по сьогоднішній день вона вчасно сплачує комунальні послуги. Зазначена квартира є її постійним місцем проживання, вона має намір приватизувати квартиру. Однак, на її звернення щодо визнання її наймачем житлового приміщення та взяття на облік для поліпшення житлових умов їй було відмовлено, внаслідок чого вона вимушена вирішувати вказане питання у судовому порядку. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради у судове засідання не зявився, надавши свої заперечення по суті заявлених позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки [PERSON] не надано доказів на підтвердження наявності підстав для визнання її наймачем спірного приміщення. Представник третьої особи дільниці № 25 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі рішення виконкому [PERSON] депутатів трудящих м. Харкова від 02.04.1991 за № 118-22 [PERSON], сімя якого складається з однієї особи, видано службовий ордер № 267 на право зайняття однокімнатної квартири [ADDRESS]. Рішенням Виконкому [PERSON] районної в м. Харкові ради від 19.12.2006 за № 342-30 однокімнатну квартиру [ADDRESS] виключено із числа службових житлових приміщень ДП «Завод ім. В.О. Малишева». Згідно довідки дільниці № 25 КП «Жилкомсервіс» від 01.09.2017 за № 3295 в неприватизованій квартирі [ADDRESS] був зареєстрований та мешкав [PERSON], [INFO], з 01.10.1991; знятий з реєстраційного обліку 28.02.2017 у звязку зі смертю. З 09 лютого 2008 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, спільних дітей не мають. 28 лютого 2017 року [PERSON] помер, про що Люботинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 01.03.2017 складено відповідний актовий запис № 69. Позивач [PERSON] стверджує, що з 2000 року вона постійно мешкає в квартирі [ADDRESS], сплачує за житлово-комунальні послуги, і після смерті свого чоловіка, який був наймачем, з метою подальшої приватизації квартири бажає визнання її наймачем житлового приміщення. [PERSON] житлового господарства виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 05.04.2017 у відповідь на заяву було повідомлено [PERSON], що для визнання громадян наймачем займаної житлової площі необхідно через Центр надання адміністративних послуг подати заяву встановленого зразка та відповідні документи. При цьому, юридичною підставою для визнання особи наймачем жилого приміщення є ордер. Наймач, в свою чергу вправі в установленому порядку вселити у займане ним жиле приміщення своє подружжя, дітей, батьків, а також інших осіб. Під вселенням в установлено порядку слід розуміти вселення у жиле приміщення з дотриманням положень про прописку. [PERSON] обліку та розподілу житлової площі [PERSON] житлового господарства [PERSON] міської ради від 29.09.2017 на звернення [PERSON] надано відповідь про те, що на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, беруться громадяни з членами сімї, які мають родинні відносини та постійно проживають і зареєстровані у місті не менше ніж 5 років. Однак, у паспорті громадянина України на сторінці 12 є відмітка про реєстрацію місця проживання [PERSON] у м. Люботин Харківського району Харківської області, що унеможливлює взяття таку особу на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Також відсутні документи, що підтверджують спільне проживання заявника із наймачем, що надає право члену сімї наймача в разі його смерті вимагати визнання його новим наймачем жилого приміщення. З матеріалів справи вбачається та підтверджено позивачем у судовому засідання, що її зареєстрованим у встановленому законом порядку місце проживання є адреса: Харківська область, м. Люботин, пров. Транспортний,2. Статтею 6 Житлового кодексу УРСР встановлено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Згідно положень ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Статтею 65 Житлового кодексу УРСР встановлено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. В постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», пункт 9, розяснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до положень ст. 106 ЖК УРСР повнолітній член сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сімї, які проживають разом із ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сімї наймача. Аналізуючи зазначені положення діючого законодавства у їх сукупності, суд вважає, що підстави для визнання [PERSON] наймачем квартири [ADDRESS] відсутні, оскільки вказане житлове приміщення загальною площею 17,62 м2 було надано для вселення лише одній особі, а саме [PERSON], позивач лише згодом стала членом його сімї, однак жодних письмових заяв, які б підтверджували наміри чи бажання наймача [PERSON] на вселення до спірного житлово приміщення його дружини суду не надано та в ході розгляду справи не встановлено. Позивач [PERSON] має у встановленому законом порядку зареєстроване місце проживання в місті Люботин, актовий запис про смерть чоловіка позивачки [PERSON]Д, складено Люботинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, жодних інших належних та допустимих доказів спільного постійного поживання [PERSON] у спірному житловому приміщенні не надано, а посилання представника позивача на встановлення цього факту судовим рішенням у справі № 641/2597/17 суд не може прийняти до уваги, оскільки предметом справи не було встановлення факту постійного спільного проживання особи в жилому приміщення. Суд не приймає до уваги клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі у звязку із наявністю судового рішення у справі № 641/2597/17, оскільки в даному провадженні позов подано з інших підстав. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обовязок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] заявлені необґрунтовано, а тому задоволенню не підлягають. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed