Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на її утримання, у розмірі 1/4 частини від всіх видів його доходу щомісяця, починаючи від дня предявлення позову до суду і до закінчення навчання, але не більше, як до досягнення нею 23 років. У судове засідання 13 лютого 2017 року з`явились представники сторін, але розгляд справи по суті не почався, оскільки після роз`яснення головуючим процесуальних прав та обов`язків та наслідків їх не використання, було задоволено клопотання представника позивача і оголошено перерву. У наступне судове засідання: 28 лютого 2017 року, сторони не зявились. Представник позивача просив розглянути справу без його участі, а представник відповідача, як і сам відповідач у судове засідання не з`явились і причини неявки не повідомили. Тому суд, з огляду на положення статті 169 Цивільного процесуального кодексу України, розгляд справи не відклав. Позиція позивача полягала у тому, що вона продовжує навчання на денному відділенні вищого навчального закладу на контрактній основі, і в іншому місті, а тому потребує у зв`язку із цим матеріальної допомоги. Але відповідач, який являється її батьком і має можливість надавати таку допомогу, добровільно її не здійснює. Представник позивача вказував на те, що у звязку із навчанням саме на денному відділенні і відсутністю власного доходу, позивач і потребує допомогу, а відповідач добровільно таку допомогу не надає. Має можливість таку допомогу надавати, оскільки проживає в іншій країні, а значить має певний дохід, який приховує. Позиція відповідача полягала у тому, що він не може сплачувати аліменти на позивача в розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу, оскільки вже сплачує аліменти за рішенням суду на утримання іншої дитини в розмірі 1/4 частини від всіх видів його доходу щомісяця. Крім того, стан здоровя відповідача за останній час суттєво погіршився, постійного заробітку він не має, а тимчасові заробітки не дають можливості забезпечити на належному рівні навіть себе. А суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: [PERSON], [INFO], з огляду на дані свідоцтва про її народження являється рідною донькою [PERSON], [INFO] (а.с.1,7-9,47-48,51-54), що не оспорювалось відповідачем. Разом з цим судом встановлено, що [PERSON] являється і батьком [PERSON] [INFO], на утримання якої з нього стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, щомісяця, але не менше неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, починаючи з 05 вересня 2005 року (а.с.55-56). Згідно довідок №739 від 22 вересня 2014 року та № 167 від 17 лютого 2017 року, виданих на імя [PERSON], остання, з 01 вересня 2014 року навчається на контрактній основі у Сумському державному університеті, на денній формі навчання, із строком закінчення навчання: по 30 червня 2020 року (а.с.4,6,111). До вступу в університет, [PERSON] проживала разом із матір`ю (а.с.8,10-12), але у зв`язку із навчанням стала проживати спочатку у гуртожитку, а на теперішній час живе у квартирі у місті Суми (а.с.5,89). За даними бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної податкової адміністрації України про суми виплачених доходів за період з 01 липня 2015 року по 30 червня 2016 року, інформація про доходи [PERSON] відсутня (а.с.71). У зв`язку із продовженням навчання не денному відділенні вищого навчального закладу, [PERSON], потребує матеріальної допомоги, оскільки навчання платне, оренда кімнати підлягає оплаті, як і проїзд у місті навчання, харчування, треба постійно придбавати канцелярські товари, деяку оргтехніку, одяг, взяття (а.с.1,6). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними виник спір щодо виконання відповідачем як батьком обовязку з утримання своєї повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, і який батько, не виконує у добровільному порядку. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому із наступних мотивів: Відповідно до положень частини другої статті 51 Конституції України батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Поряд з цим, згідно з положеннями частини першої статті 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Отже, тільки за наявності вказаних у частині першій статті 199 Сімейного кодексу України умов, як виключення із загального правила, обовязок батьків щодо утримання дитини після досягнення нею повноліття, може виникнути знову. При цьому, застосовуючи вказану норму матеріального права, суд враховує розяснення надані Пленумом Верховного Суду України у постанові №3 від 15 травня 2006 року Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, зокрема у пункті 20, в частині того, що: обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Так, судом встановлено, що позивач, яка є донькою відповідача на день звернення до суду досягла повних 18 років, але не досягла 23 і до нині (а.с.1, 7,8). З першого вересня 2014 року, [PERSON] продовжує навчання, зокрема навчається у Сумському Державному університеті, на денній формі навчання та являється студентом 3-го курсу медичного факультету. При цьому, навчання розраховано до 30 червня 2020 року (а.с.4,111). Суд вважає встановленою і ту обставину, що [PERSON] у звязку із навчанням має потребу у матеріальній допомозі, оскільки: будь-яка повнолітня особа має потребу в одязі, взутті, їжі, відпочинку; навчання на контрактній формі не передбачає отримання стипендії, а розмір прожиткового мінімуму на працездатну особу відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» складає 1600 гривень; вона навчається на денній формі, що передбачає додаткове витрачання часу на виконання домашніх завдань і після прослуховування лекцій, а тому виключає за загальним правилом, можливість отримання заробітку своєю працею, а матеріали справи містять належні, достовірні та допустимі докази того, що [PERSON] дійсно не має будь-яких доходів (а.с.4-6,112). Також суд вважає, що [PERSON], як батько [PERSON], має можливість надавати їй матеріальну допомогу, оскільки за даними позивача, які підтвердив представник відповідача, останній має місце роботи на території Російської Федерації, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач є непрацездатним чи несе настільки значущі витрати по життю, які виключають можливість надання ним матеріальної допомоги своїй дитини (а.с.1,47-48,61-70). Хоча суд бере до уваги те, що на його утриманні є інша дитина (а.с.55-56). Тому, за таких обставин, суд вважає що у відповідача, як батька [PERSON], дійсно виник обовязок з її утримання, внаслідок продовження нею навчання та потребою у звязку із цим у матеріальній допомозі. В силу положень частини третьої статті 199 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітню доньку чи сина, які продовжують навчання, мають як самі дочка чи син, які продовжують навчання, так і той із батьків, з якими вони проживають. Враховуючи викладене та те, що [PERSON] знаходиться на утриманні матері [PERSON] та бабусі [PERSON] (а.с.1,111,114), суд вважає, що вона має право на стягнення аліментів з [PERSON], на своє утримання, як такої, що продовжує навчання і потребує у звязку із цим матеріальну допомогу, з дати подання позову і до припинення навчання, але не більше як до досягнення нею двадцяти трьох років. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають присудженню з відповідача, суд виходить з наступного: Відповідно до положень частини 1 статті 200 Сімейного Кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітню доньку у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених статтею 182 Сімейного Кодексу України. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 182 Сімейного кодексу України). Отже, оскільки позивач просить суд захистити її порушене право способом, який передбачений законом шляхом стягнення з відповідача аліментів на її утримання у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, суд вважає, що вказані вимоги підлягають задоволенню, але частково. При визначенні розміру аліментів, суд врахував положення частини першої статті 184 Сімейного кодексу України, та те що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували незадовільний стан здоровя дитини чи відповідача, перебування чи необхідність перебування відповідача на стаціонарному лікуванні, наявність у відповідача непрацездатних батьків. Але суд вважає, що є істотна обставина, що має значення для визначення розміру аліментів, яку суд враховує. Зокрема те, що [PERSON], на підставі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 жовтня 2005 року, сплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісяця, але не менш неоподаткованого мінімуму доходів громадян щомісяця, починаючи з 05 вересня 2005 року (а.с.55). Тому суд вважає, що на користь [PERSON] з [PERSON] слід присудити аліменти не у розмірі 1/4 частки а у розмірі 1/5 частини від всіх видів його доходу, щомісяця, починаючи стягнення з 24 листопада 2014 року (тобто з дати звернення до суду, на підставі статті 201 та 191 Сімейного кодексу України) і до припинення [PERSON] навчання (у Сумському державному університеті), але не більше ніж до досягнення нею 23 років. В силу положень пункту першого частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, також слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Враховуючи те, що позивач на підставі пункту третього частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір №3674-VI від 08.07.2011 року звільнений від сплати судового збору, розмір якого у справах даної категорії виходячи з положень статті 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік складає 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок, тому в силу положень частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд стягує з відповідача вказану суму судового збору в дохід держави. Отже,

Outcome: partial