Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до [PERSON], [PERSON] про визнання договору найма жилого приміщення, а саме квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] від 26 січня 2012 року недійсним та визнання [PERSON] таким, що не набув права користування вищевказаним житловим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що відповідно до умов укладеного між нею та [PERSON] договору довічного утримання від 02 червня 1999 року вона стала власницею квартири [ADDRESS]. Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2009 році власником вищезазначеної квартири стала [PERSON] Однак вказане рішення було скасовано рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2010 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2011 року. Тому після скасування рішення суду про визнання за [PERSON] права власності на квартиру у останньої відсутні будь-які права на зазначену квартиру. В подальшому, в ході виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2013 року, про виселення [PERSON] із квартири позивачка [PERSON] дізналась, що 26 січня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір найму житлового приміщення, а саме належної [PERSON] квартири [ADDRESS]. На підставі цього договору [PERSON] був зареєстрований в даній квартирі. Зважаючи на те, що [PERSON] втратила будь-які права на вищевказану квартиру ще в 2010 році, [PERSON] звернулась до суду з дійсним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] не визнав, просив у його задоволенні відмовити. В обґрунтування заперечень зазначив, що [PERSON] досі зареєстрована як власник квартири у реєстраційній службі, а тому незважаючи на скасування рішення про визнання права власності може розпоряджатись майном. Також стверджував, що [PERSON] не вступила в свої права як власник, а отже укладений між [PERSON] та [PERSON] договір найму житлового приміщення не стосується прав та інтересів позивачки. Дослідивши матеріли цивільної справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02 червня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Гур’яновою Л.Г., та зареєстрований в реєстрі за № 1-2121 (а. с. 7). За умовами даного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка складається із трьох жилих кімнат. В свою чергу [PERSON] зобов'язувалась довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. У судовому засіданні доведено, що позивачка виконувала вищевказані умови договору належним чином. [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а. с. 80). Похованням померлої займалась [PERSON], що підтверджується відповідними договорами-замовленнями на організацію та проведення поховання (а. с. 81-86). Правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент набуття відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити до погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі. На момент укладання та нотаріального посвідчення договору довічного утримання діяв Цивільний кодекс УРСР 1963 р. Правове регулювання договору довічного утримання здійснювалось відповідно до глави 37 ЦК УРСР. Згідно статей 128, 425 Цивільного кодексу України в редакції закону 1963 року, що діяла на момент виникнення правовідносин, з моменту укладання договору та передачі квартири у 1999 році у [PERSON] виникло право власності на цей об'єкт нерухомості. Доводи представника відповідачів щодо того, що [PERSON] не є власницею зазначеного майна через відсутність реєстрації права власності, є необґрунтованими, оскільки діючим на момент укладання договору законодавством України не передбачалось виникнення права власності на нерухоме майно з моменту його реєстрації. Ця норма вступила в силу лише із набранням чинності нового Цивільного кодексу України з 01.01.2004 р., і на виникле в [PERSON] право власності не розповсюджується. Також судом встановлено, що [PERSON] була зареєстрована як власник . квартири [ADDRESS] на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2009 року (а. с. 8). В подальшому рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2010 року (а. с. 10), залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2011 року зазначене рішення Малиновського районного суду м. Одеси про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] було скасовано, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено (а. с. 13). Таким чином, правовстановчий документ, яким за [PERSON] було визнано право власності на вищевказану квартиру відсутній, в зв'язку з чим з 22 листопада 2010 року [PERSON] не є власником даної квартири. Факт того, що з березня місяця 2010 року [PERSON] в реєстраційній службі значиться в якості власника, не є підставою для набуття права власності, оскільки відомості до реєстру були внесені на підставі рішення суду, яке в подальшому скасовано. Оскільки тільки реєстрація особи як власника є похідною від виникнення самого права власності, то з моменту скасування судового рішення яким було признано права власності у особи втрачаються повноваження власника, в тому числі право на користування, володіння та розпорядження майном. З договору найму житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що він був сторонами підписаний 26 січня 2012 року. За умовами цього договору [PERSON] передала у найм [PERSON] квартиру на строк з 26 січня 2012 року по 26 січня 2015 року (а. с. 22). На підставі цього договору [PERSON] 28 серпня 2013 року був зареєстрований в органах міграційної служби за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла власник (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Згідно ст. 761 ЦК України правом на передачу майна наділений саме власник. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент укладення 26 січня 2012 року договору найму житлового приміщення [PERSON] вже була позбавлена права власності на квартиру [ADDRESS], а отже з моменту скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2009 року вже не мала права на користування, володіння та розпорядження зазначеною квартирою. Відповідно договір найму житлового приміщення, укладений 26 січня 2012 року між [PERSON] як наймодавцем квартири [ADDRESS] та [PERSON] як наймачем має бути визнаний недійсним, оскільки станом на момент укладення договору в січні 2012 року право власності [PERSON] на квартиру вже було скасовано. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків. В зв'язку з цим, суд вважає, що [PERSON] не набув права користування житловим приміщенням, а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому суд вважає також обґрунтованими вимоги позивачки про стягнення витрат по сплаті судового збору та інших судових витрат у розмірі 453, 30 грн., додатково понесених [PERSON] під час розгляду справи за подання заяви про забезпечення доказів, що підтверджується відповідними квитанціями № 7036.460.1 від 19 березня 2014 року (а. с. 36), № 7036.460.2 від 19 березня 2014 року (а. с. 37), а також за послуги кур'єрської доставки, що підтверджується квитанціями №9901, №9902, №9903 від 28 травня 2014 року (а. с. 109). Тому судові витрати у розмірі 453, 30 грн. підлягають стягненню в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та таким, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved