Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом в якому просить: - скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. від 14.06.2019 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексовим номером 47371622, яким зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступник акціонерного товариства «Укрсоцбанк»); - скасувати запис №32016315 від 12.06.2019 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру [ADDRESS] , внесений на підставі рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 47371622 від 14.06.2019 (а.с.3-9). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23 березня 2006 року між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (колишня назва Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк»), в особі начальника Іллічівського відділення Одеської обласної філії, Самкової В.А. та [PERSON] був укладений договір про надання кредиту в іноземній валюті №661/Ф03.7/026 у сумі 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США із кінцевим терміном погашення заборгованості до 10 березня 2020 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту між Банком та позивачем був укладений Іпотечний договір від 23.03.2006 року посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. та зареєстрований в Реєстрі за №1569. Предметом іпотеки було єдине нерухоме майно, яке належало Позивачу на праві власності - двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 41, 9 кв.м., (житлова площа - 26,18 кв.м.). 14.06.2019 о 17:02:38 державним реєстратором Манютою С.В. Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» було здійснено перереєстрацію квартири у порядку позасудового врегулювання на ім`я Акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК», підставою виникнення права власності у витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказано - Іпотечний договір, серія та номер 1569 від 23.03.2006р., повідомлення, серія та номер 781 виданий 11.04.2019р., видавник АТ «Укрсоцбанк», повідомлення, серія та номер б/н, видавник Укрпошта. Позивач, вважаючи, що відповідач АТ «Укрсоцбанк» здійснив незаконні дії з нерухомим майном, яке знаходилось в іпотеці, у зв`язку з чим, вона була вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач зазначає, що у вказаних спірних правовідносинах застосовуються вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року №1304-VII (надалі Закон №1304-VII), оскільки зазначений Закон передбачає мораторій на примусове звернення стягнення на нерухоме майно. Крім того, державний реєстратор Манюта С.В. здійснив перереєстрацію права власності за умови фактичної відсутності інформації, даних та відомостей про розмір безспірної заборгованості та фактичної вартості предмету іпотеки та за відсутності письмової вимоги про усунення порушень від АТ «Укрсоцбанк» та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з такою вимогою. Відповідач, правонаступник АТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк» надав суду відзив, у якому позовні вимоги не визнав і просив відмовити в задоволені позову, з тих підстав, що за умовами іпотечного договору і діючим законодавством України передбачена державна реєстрація права власності і ця перереєстрація є законним способом набуття АТ «Укрсоцбанк» нерухомого майна у власність. Вважає, що Закон №1304-VІІ не може бути застосований у даних правовідносинах, тому що набуття права власності АТ «Укрсоцбанк» передбачено іпотечним договором (а.с.64-66). Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали викладені в позовній заяві обставини і обґрунтували їх тим, що на час здійснення державним реєстратором дій по перереєстрації права власності існував Закон України № 1304-VІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і цей мораторій поширювався і на позасудове звернення стягнення предмету іпотеки. Крім того, державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки, за умови фактичної відсутності інформації, даних відомостей про розмір безспірної заборгованості позичальника та фактичну вартість предмета іпотеки, за якою відбулось задоволення вимог іпотеко держателя у позасудовому порядку та без повідомлення про вручення поштового відправлення письмової вимоги про усунення порушень від АТ «Укрсоцбанк». Просили задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» та відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явились, були повідомлені про час та місце розгляду справи, заяв про відкладення розгляду справи від них не надійшло. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 березня 2006 року між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк»), в особі начальника Іллічівського відділення Одеської обласної філії Самкової В.А. та [PERSON] був укладений договір про надання кредиту в іноземній валюті №661/Ф03.7/026 у сумі 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США із кінцевим терміном погашення заборгованості до 10 березня 2020 року (а.с.16-18). В якості забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту між Банком та позивачем був укладений Іпотечний договір від 23.03.2006 року посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. та зареєстрований в Реєстрі за №1569. Предметом іпотеки було нерухоме майно, яке належало Позивачу на праві власності - двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 41, 9 кв. м, житлова площа - 26,18 кв.м. (а.с.19-21). 14.06.2019 о 17:02:38 державним реєстратором Манютою С.В. Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» було здійснено перереєстрацію квартири у порядку позасудового врегулювання на ім`я Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», підставою виникнення права власності у витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказано - Іпотечний договір, серія та номер 1569 від 23.03.2006, повідомлення, серія та номер 781 виданий 11.04.2019, видавник АТ «Укрсоцбанк», повідомлення, серія та номер б/н, видавник Укрпошта (а.с.22-23). Ухвалою суду від 13 січня 20209 року було залучено до участі в даній справі, замість відповідача АТ «Укрсоцбанк» його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (а.с.58-59). Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Іпотечний договір, який був укладений між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] , не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і окремий договір між іпотекодавцем (Позивачем) та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя також не укладався. Пункт 4.5 статті 4 Іпотечного договору вказує виключно на способи звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: 4.5.1. на підставі рішення суду або 4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса, або 4.5.3. шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або 4.5.4 шляхом продажу предмету іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», або 4.5.5 шляхом організації Іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем, в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Враховуючи, що Відповідач АТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») не обрав інших способів захисту своїх прав, крім визначених в підпункті 4.5.3. Іпотечного договору, порядок набуття права власності на заставлене майно повинен відповідати нормам, вказаним у ст.37 Закону України «Про іпотеку», на які є посилання в тексті Іпотечного договору. Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» чітко визначає, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу інотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Така правова позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі №6-1388цс16 від 24.05.2017р., яка визначає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). В даному випадку договір іпотеки не передбачає самої передачі права власності, а встановлює лише спосіб передачі права власності, а саме, через окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя або на підставі застереження в Іпотечному договорі, які були відсутні на момент звернення стягнення на заставлене майно. Таким чином, підписаний між Позивачем та Відповідачем Іпотечний договір сам по собі не може бути підставою для набуття (переходу) права власності на іпотечне майно. Крім цього, вказане нерухоме майно підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII, відносно якого, законодавець заборонив примусове стягнення протягом дії цього закону. Так, квартира, яка належала позивачу, в повному обсязі відповідає умовам встановленим у частині 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а саме: площа не перевищує 140 кв.м., квартира є місцем постійного проживання позичальника (Позивача) та у позичальника (Позивача), згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у власності не знаходиться іншого нерухомого житлового майна. Валютний кредит є споживчим, наданими Позивачу кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті (долар США). Споживчим є кредит - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. (Закон України «Про споживче кредитування», 15 листопада 2016 року № 1734-VIII). Крім того, Іпотекодавцем не була надана згода на здійснення приватним нотаріусом дій по перереєстрації права власності на АТ «Укрсоцбанк», спірна квартира є єдиним місцем її проживання, іншого житла у позивача не має, кредит був взятий в іноземній валюті і був взятий як споживчий кредит, спірна квартира була придбана не за рахунок кредитних коштів, загальний розмір спірної квартири становить 41,9 м.кв. Верховний Суд України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що реєстратор не може перереєструвати іпотечну квартиру за валютним кредитом протягом дії Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (з 07.06.2014 і до набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті та порядок погашення курсової різниці). Відповідно до постанови ВСУ у справі №465/1310/17 мораторій на стягнення квартир за іпотечним боргом у валюті розповсюджується і на позасудовий порядок виконання умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору. ВСУ залишив в силі рішення першої інстанції, яким скасовано державну реєстрацію права власності на іпотечну квартиру, оскільки реєстратор фактично примусово стягнув майно на користь кредитора без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом про мораторій (спірна квартира підпадає під дію мораторію, оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника та не перевищує 140 кв.м). ВСУ пояснив, що мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, але може бути підставою відмови реєстратора здійснити державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі договорів. У даному спорі іпотекодержатель у позасудовому порядку на дату розгляду спору набув право власності на предмет іпотеки, внаслідок чого нерухоме житлове майно вибуло з власності іпотекодавця та майнових поручителів без їх згоди як власників. Крім того, згідно з позицією ВСУ, рішення суду про звернення стягнення іпотечного житла не можна виконати в період дії Закону про мораторій - до набуття чинності закону про порядок погашення валютних кредитів. Частина 1 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» визначає, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Частина 1 ст.21 ЦКУ визначає, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до п.41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Спосіб захисту права - скасування рішення про державну реєстрацію, в даному випадку узгоджується з правовою позицією постанови Верховного Суду України від 12.06.2012р. по справі № 6-32цс13, згідно якої: «Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст.8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.» Так, статті 16 ЦК України, 4 ЦПК України передбачають можливість застосування лише тих способів захисту права, котрі заздалегідь визначені в законі, договорі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (абз.2 частини другої статті 16 ЦКУ). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, (ст.5 ЦПК). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, відповідачі здійснили державну реєстрацію права власності на іпотечне майно не маючи на те законних підстав, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Ч.1 ст.141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Згідно наявних у матеріалах справи квитанцій (а.с.1,2), позивач сплатив судовий збір в загальному розмірі 1536,80 грн. Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, то з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved