Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з Командитного товариства «Запорізький завод високовольтної апаратури Вакатов» і Компанія» (далі КТ «ЗЗВА Вакатов» і Компанія»): заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 11197,6 гривень; середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення рішення судом, з розрахунку кількості днів затримки, помноженої на середній заробіток позивача; моральну шкоду у сумі 2000 гривень. До початку розгляду судом справи по суті, [PERSON] уточнила позовні вимоги, та у звязку із виплатою заборгованості із заробітної плати, просила стягнути з КТ «ЗЗВА Вакатов» і Компанія» на її користь: середній заробіток за 121 день затримки розрахунку в розмірі 10106 гривень; моральну шкоду у сумі 2000 гривень. В судове засідання позивач надала клопотання (а.с.28), в якому наполягає на позовних вимогах в повному обсязі, просить розглянути справу в порядку заочного провадження, без її присутності. Представник відповідача [PERSON] (а.с.18) надав суду письмові заперечення (а.с.14-15), в яких просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на відсутність вини відповідача у затримці виплати заробітної плати, що викликано обєктивними причинами, та вказує на не підтвердження завдання позивачу моральної шкоди. Про розгляд справи відповідач був повідомлений належним чином, в порядку ч.8 ст. 74 ЦПК України (а.с.21, 27), при цьому в судове засідання повторно не зявився. Клопотання про розгляд справи за його відсутності, чи про відкладення розгляду не заявив, у звязку з чим, суд вважає його неявку як таку, що була без поважної причини, та згідно ч.1 ст. 224, ч.4 ст. 169 ЦПК України, приходить до висновку про необхідність розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідно до положень ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Згідно до вимог ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу у межах вимог, заперечень, та доказів наданих сторонами. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Як вбачається з копії трудової книжки (а.с.6-6зв.), 11 серпня 1989 року [PERSON] була прийнята на роботу до Виробничого обєднання «Запоріжтрансформатор» Запорізький завод високовольтної апаратури, назву якого згодом було змінено на Командитне товариство «Запорізький завод високовольтної апаратури Вакатов» і Компанія». Звільнена з вказаного підприємства [PERSON] була 23 березня 2015 року за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №22 від 23 березня 2015 року (а.с.6зв.). Згідно із ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільнені, виплата всіх сум, що належить працівнику, провадиться в день звільнення. Як вбачається з довідки про доходи (а.с.7), станом на 17 червня 2015 року заборгованість із заробітної плати [PERSON] складала 11197 гривень. Згідно пояснень позивача, викладених в заяві про уточнення позовних вимог (а.с.23), повна виплата заборгованості із заробітної плати мала місце лише 23 липня 2015 року (тобто через 121 день після звільнення), що також не оспорюються в запереченнях відповідача, та підтверджується довідкою про виплату заробітної плати робітнику КТ «ЗЗВА» [PERSON] (а.с.17). Відповідно до ст. 117 КЗпП України у випадку несплати з вини власника належних звільненому робітнику сум у строки передбачені ст. 116 КЗпП України при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити робітнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відповідно до п.п.3 п.2 постанови Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Виходячи із розміру заробітної плати [PERSON] за січень та лютий 2015 року (а.с.17), її середньомісячна заробітна плата складає 1638,105 гривень, та з урахуванням робочих днів у січні та лютому 2015 року, розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати на 121 день становить суму, не меншу ніж ту, про стягнення якої ставить питання позивач, у звязку з чим, виходячи з положень ч.1 ст. 11 ЦПК України, підлягає стягненню сума в розмірі 10106 гривень. Зазначений розрахунок також узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України викладеними у справі № 6-64 цс 13 від 03 липня 2013 року. Крім того, розмір середньомісячної заробітної плати позивача не був оспорений відповідачем. В ході розгляду справи не знайшло свого обґрунтованого підтвердження посилання відповідача на відсутність його вини у затримці виплати заробітної плати (а.с.14). Так до заперечень не було надано належних доказів відсутності розрахунків за держзамовлення з боку Державного Бюджету України, та відсутності у зазначений період на підприємстві коштів, для виплати заробітної плати. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України N13, від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Зважаючи на наведене, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оцінуючи вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, яку вона оцінила у 2000 гривень, суд враховує положення пунктів 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», та виходить з характеру й обсягу страждань, які виникли внаслідок тривалої (121 день) невиплати працівнику належних йому грошових коштів, у вигляді змін нормального ритму життя, та вимушеного скрутного матеріального положення, а також, виходячи із засад виваженості та справедливості, відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України, суд вважає необхідним частково задовольнити вказані позовні вимоги. Емоційні переживання позивача, що має родину, організація нормальної життєдіяльності якої потребує значних видатків, перебувають у прямому причинному звязку з діями відповідача, проте суд вважає, що відшкодування моральної шкоди у сумі 500 гривень є домірною компенсацією психологічних страждань позивача і відповідає засадам розумності, справедливості та виваженості. Судові витрати, відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial