Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вище вказаним позовом, відповідно до якого просила: - визнати за нею права власності на ? частину квартири [ADDRESS]. На обґрунтування позову зазначено, що спірну квартиру сторони придбали в період перебування у шлюбі, в звязку з цим позивач є власником ? частини. У травні 2006 року [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвали. Після розірвання шлюбу відповідач з 2006 року не проживає в [INFO], не цікавиться її обслуговуванням та утриманням. Позивач, яка постійно проживає в вище вказаній квартирі та зареєстрована в ній, сплачує відповідні платежі та утримує (ремонтує) нерухоме майно. Вказує, що факт набуття нею права власності за набувальною давністю підтверджується актом про не проживання відповідача в житловому приміщенні з 2006 року та про відсутність особистих речей відповідача від 01.08.2016 року, оскільки вона добросовісно і відкрито користується нерухомим майном на протязі більше 10 років, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси осіб. В звязку з чим [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обґрунтування в ньому викладені просив його задовольнити. Відповідач та його представник проти позову заперечили, на підставі письмових заперечень просили відмовити в задоволені позову, оскільки позивач порушує право відповідача на власність, яке гарантовано ст. 41 Конституції України, так як він є власником ? частини спірної квартири, що придбана у шлюбі. Вказали, що на даний час в Кіровському районному суді м. Кіровограда розглядається справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.09.1998 року згідно договору купівлі-продажу [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно архівної довідки ОКП «КООБТІ» від 18.03.2016 року право власності на вище вказану квартиру належить [PERSON]. 24.05.2006 року сторони розірвали шлюб (а.с. 8). Відповідно до акту про не проживання особи в житловому помешканні та про відсутність особистих речей цієї особи від 01.08.2016 року, який складений мешканцями будинку № 28 по вул. Гер. України в м. Кропивницькому, [PERSON] в квартирі № 158 по вул. Героїв України ([PERSON]), буд. 28 в м. Кропивницькому не проживає та не має в ній особистих речей (а.с. 6). Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушений, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Тобто, обєктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Скористатися правом власності на чуже майно на підставі набувальної давності може особа, якщо вона заволоділа майном добросовісно, тобто на законних підставах. З аналізу ст. 344 ЦК України вбачається, що така норма матеріального закону визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме, володіння має бути добросовісним, тобто у випадку, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а саме, ті обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, інакше кажучи обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав розяснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Виходячи зі змісту 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1ст. 60 ЦПК України повинен довести позивач є: законний обєкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). За таких обставин, і враховуючи обставини справи та надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири за набувальною давністю, оскільки законні підстави для задоволення позову відсутні. Матеріалами справи та поясненнями сторін у справі встановлено, що житлове приміщення, як є предметом спору придбано під час перебування у шлюбу позивача та відповідача. Таким чином, предмет спору є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу поділ майна, як-то визначеного главою 8 Сімейного кодексу України не проводився, відповідач є єдиним зареєстрованим власником нерухомого майна. Наразі за твердженням сторін в суді першої інстанції розглядається спір між цими ж сторонами про встановлення порядку користування квартирою № 158 по вул. Героїв Сталінграду, буд. 28 в м. Кропивницькому, де позивачем є [PERSON], а подача даного позову якраз є наслідком розгляду тієї справи. Тобто доводи позивача, що відповідач втратив інтерес до спірного житлового приміщення не підтвердився. На підставі викладеного до виниклих правовідносин не може бути застосована набувальна давність в розумінні ст. 344 ЦК України, що є безумовною підставою у відмові в задоволені позову, позивач помилилась у природі виниклих правовідносин. Згідно статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням цієї норми та того, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивачеві не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed