Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є сином позивача, [PERSON] - невісткою, а малолітній [PERSON] - онуком. Відповідачі зареєстровані за вищевказаною адресою, однак фактично за місцем реєстрації вони не мешкають з червня 2014 року. У добровільному порядку відповідачі не знімаються з реєстрації за вказаною адресою, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. На підставі вищевикладеного позивач вимушена звернутися до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за захистом своїх прав. Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити (а.с.20). Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , які також є законними представниками малолітнього [PERSON] , в судове засідання не з`явились, надали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали та не заперечували проти їх задоволення (а.с.37, 38). Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України будинок використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім`ї. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.03.2018 року, бланк серії ННВ 636004 (а.с.8) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №117063279 від 14.03.2018 року (а.с.9). Відповідач [PERSON] є сином позивача (а.с.21), [PERSON] - невісткою (а.с.22), а малолітній [PERSON] - онуком (а.с.23). З копії домової книги (а.с.11-12а), вбачається, що відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . З акту від 04.06.2020 року, складеного депутатом Новоайдарської селищної ради Подройко А.В. в присутності громадян [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що з червня 2014 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживають (а.с.10). З пояснень позивача вбачається, що у добровільному порядку відповідачі не знімаються з реєстрації за вказаною адресою, внаслідок чого вона позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Разом з тим, у своїх заявах від 08.09.2020 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги визнали, а також не заперечували проти зняття з реєстрації малолітнього [PERSON] (а.с.37, 38). Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] разом зі своїми батьками - [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та мешкають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 42-44). Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом достовірно встановлено, що відповідачі не користуються житлом за місцем реєстрації з 2014 року, відповідачі позовні вимоги визнали, що дає суду законні підстави для задоволення позову та визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. Крім того, ухвалою суду від 26.06.2020 року позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору при поданні до суду відповідного позову, у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем. Згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду, позов задоволено повністю, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь держави суму судового збору у розмірі 840,80 грн, тобто по 420,40 грн з кожного. На підставі ст. ст. 15, 317, 319, 321, 355, 369, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 71, 150 ЖК України,

Outcome: approved