Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що є власником квартири [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу від 01 листопада 2018 року. На час укладення договору купівлі-продажу у квартирі зареєстрована власниця [PERSON] . Відповідно до п. 6 договору купівлі-продажу [PERSON] у строк до 10.11.2018 року зобов`язана була знятись з реєстрації місця проживання. Про те в супереч умовам договору, відповідач з реєстраційного обліку у квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності не знялась, фактично у ній не проживає. Реєстрація проживання відповідача у квартирі створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном оскільки вона вимушена нести додаткові витрати із сплати по рахункам за користування комунальними послугами, які розраховуються залежно від кількості зареєстрованих осіб, які розраховуються залежно від кількості зареєстрованих осіб, хоча по суті ці послуги не надаються зовсім не відповідає її інтересам, у зв`язку з чим вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити (а.с. 4). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про причини неявки, суд не повідомила, хоча була належним чином сповіщена про дату, час та місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційній сторінці веб-порталу судової влади України (а.с. 29). Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, встановив наступне. [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 01.11.2018 року (а.с. 5-7) та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 8). Відповідно до п. 6 зазначеного договору представник продавця повідомляє, що станом на 01.11.2018 року у відчужуваній квартирі зареєстрована продавець [PERSON] . Сторони домовились, що представник продавця зобов`язується довести до відома продавця [PERSON] , що [PERSON] зобов`язана знятися з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] у строк до 10.11.2018 року, у разі не виконання цієї умови, покупець має право на звернення до суду з приводу примусового зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання за цією адресою (а.с. 5 зворотна сторона). [PERSON] зареєстрована у вищевказаній квартирі, що підтверджується копією довідки виданої ЖКГ КП «Жилбудсервіс» (а.с. 9) та копією паспорта громадянина України (а.с.11), проте фактично у квартирі не мешкає з 01 листопада 2018 року, що підтверджується актом про не проживання від 18.11.2019 року (а.с. 10). З пояснень позивача вбачається, що у добровільному порядку відповідач [PERSON] не знімається з реєстрації за вказаною адресою, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна, а відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, що і має місце у даному конкретному випадку. Дана правова позиція висловлена у постановах ВС України від 25.07.2018 року по справі 638/13030/13-ц та від 05.11.2014 року по справі № 6-158 цс/14. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа знімається з реєстрації місця проживання внаслідок набрання чинності рішенням про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. На підставі викладеного та

Outcome: approved