Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, визнання заповіту і свідоцтва про право на спадщину недійсними. В обґрунтування позову вказує, що 14.09.2012р. померла її рідна тітка [PERSON], про що відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області в книзі реєстрації смертей 14.09.2012 р. зроблено актовий запис №2377. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 3/5 квартири [ADDRESS]. Родичів по прямій лінії споріднення у [PERSON] на момент смерті не було. Спадкоємцем за законом після її смерті за правом представлення являлась позивачка [PERSON], оскільки являється племінницею покійної донькою її рідного брата [PERSON], який помер 19.08.1997 р. Після смерті [PERSON], вона [PERSON] звернулась за прийняттям спадщини до І-ї державної нотаріальної контори в м. Вінниці, подавши заяву 20.09.2012 р., а її рідний брат, який також мав право на спадкування звернувся до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини на її користь. Однак для оформлення спадкових прав було необхідно підтвердити родинні звязки із спадкодавцем [PERSON] та встановити відповідні факти. Державний архів Вінницької області до якого вона звернулась за довідкою про народження [PERSON] дав відповідь, що книг актових записів про народження громадян по с. Угринівка Хмельницького району Вінницької області за 1922 рік в архіві на зберіганні немає і тому неможливо надати довідку про народження [PERSON] Аналогічну відповідь про відсутність відомостей про [PERSON] та її родину надав 09.11.2012 р. Галузевий державний архів служби безпеки України. Державний архів Вінницької області 29.02.2013 р. надав відповідь, що партійної особової справи на [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в фондах архіву на зберіганні немає. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.05.2013 р. встановлено факт, що [PERSON] та [PERSON], які померли були рідними сестрами. Із свідоцтва про народження її батька [PERSON] вбачається, що його батьками були [PERSON] та [PERSON], тобто ті самі батьки, що і у [PERSON]. Зазначене свідчить про те, що спадкодавець [PERSON] та її батько [PERSON] є рідними дітьми подружжя [PERSON] та [PERSON], а отже є рідними братом та сестрою. В її свідоцтві про народження значиться, що [PERSON] є її рідним батьком і вона відповідно є рідною племінницею померлої [PERSON] З врахуванням наведеного просить встановити факт, що вона [PERSON] є племінницею [PERSON], а остання в свою чергу є її рідною тіткою. Встановлення зазначеного юридичного факту дає її право щодо оформлення спадкових справ і вступ у спадщину після померлої [PERSON] Після смерті [PERSON] вона звернулась до нотаріальної контори для оформлення спадщини, де їй стало відомо, що за життя [PERSON] склала заповіт і все своє майно заповіла [PERSON] відповідачці по справі. Вважає, що даний заповіт і видане на його підставі свідоцтво про право на спадщину, слід визнати недійсними, оскільки на її думку заповіт був написаний [PERSON] в хворобливому стані, коли вона не розуміла значення своїх дій і не керувала ними. На підтвердження цього зазначає, що заповіт [PERSON] було складено трішки більше як за місяць до її смерті, коли вона перебувала в особливо безпорадному стані. [PERSON] в останні роки часто і подовгу хворіла, перебувала на стаціонарному лікуванні. 18.02.2002 р. за результатами огляду Вінницької міжрайонної МСЕК [PERSON] було визнано інвалідом І-ї групи загального захворювання. У витягу з [PERSON] огляду МСЕК зазначено, що [PERSON] потребує стороннього догляду. З виписки з амбулаторної карти [PERSON] вбачається, що протягом 2012 р. їй ставили діагнози, які дають підстави вважати, що в момент складення заповіту вона не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними. Оскільки вона, позивачка з 2011 р. і до смерті [PERSON] надавала їй допомогу, вона особисто бачила, що у [PERSON] мали місце серйозні психічні розлади, що бачили і її сусіди. Також звертає увагу суду на те, що перед посвідченням оспорюваного заповіту, до [PERSON] для складання заповіту було викликано нотаріуса І-ї державної Вінницької міської нотаріальної контори [PERSON], яка відмовилась посвідчувати заповіт через незадовільний психічний стан [PERSON] Також вважає, що форма заповіту і порядок його посвідчення не в повній мірі відповідають вимогам закону. Так свідок [PERSON], про яку в тексті заповіту зазначено, що вона разом зі свідком [PERSON] в присутності нотаріуса прочитали заповіт у голос до підписання його заповідачем і поставила на ньому свій підпис пізніше пояснила, що під час складання заповіту присутня не була і підписала його пізніше. Це на думку позивача свідчить про порушення форми та порядку посвідчення заповіту. Незважаючи на ці обставини [PERSON] 07.06.2013 р. оформила свої спадкові права та отримала в І-й Вінницькій державній нотаріальній конторі Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Вважає, що у спадкодавця [PERSON] не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь [PERSON], а тому з врахуванням вищенаведених фактів просить задовольнити вимоги про визнання даного заповіту і виданого на його підставі Свідоцтва про право на спадщину недійсними. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги позову обґрунтовуючи їх викладеними в ньому обставинами. З заключеннями посмертної судово-психіатричної експертизи проведеної 28.04.2014р. та додаткової судово-психіатричної експертизи від 30.03.2015 р. проведеної експертами Вінницької обласної психіатричної лікарні ім. Ющенко щодо того чи була спроможна [PERSON] з врахуванням її стану здоровя на момент складання заповіту 03.08.2012 р. розуміти значення своїх дій та керувати ними не згодні і просять оцінювати заключення зазначених експертиз на рівні з іншими доказами по справі, а також призначити повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, яку доручити експертам Київського міського центру судово-психіатричних експертиз, оскільки на їх думку висновки первинної і додаткової експертизи викликають сумніви щодо їх правильності. Відповідач і її представник позов в частині встановлення факту що позивач [PERSON] є племінницею [PERSON], а остання її рідною тіткою визнали. Позов в частині визнання недійсним заповіту складеного [PERSON] на користь [PERSON] і визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом не визнали, зазначаючи, що жодних підстав вважати, що в момент складання заповіту на користь [PERSON] [PERSON] перебувала у стані при якому не розуміла значення своїх дій і не керувала ними немає, що підтвердили проведені експертизи, а форма складення заповіту і його посвідчення повністю відповідають вимогам закону. З цих позицій просять позов в цій частині залишити без задоволення. Притягнута до участі у справі ухвалою суду від 27.01.2015 р. в якості третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що посвідчуючи заповіт суворо додержувалась вимог закону щодо форми заповіту, особисто пересвідчилась в дієздатності [PERSON] і розумінню нею дій щодо складання заповіту і посвідчила заповіт за участю двох свідків, які прочитали заповіт у голос до підписання його [PERSON] про що поставили на заповіті свої підписи. Таким чином на її думку твердження позивача, що в момент підписання заповіту [PERSON] мала психічні розлади і в силу стану здоровя не розуміла значення своїх дій не відповідає дійсності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків і давши оцінку їх показам, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині встановлення факту родинних відносин між [PERSON] і [PERSON] і відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання заповіту і Свідоцтва про право на спадщину недійсними з врахуванням наступного. Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], яка померла 14.09.2012 р. підтверджується автобіографією написаною власноручно [PERSON], яка зберігається у федерації профспілок Вінницької області з якої слідує, що батьком [PERSON] є [PERSON], матірю [PERSON], рідною сестрою [PERSON], рідним братом [PERSON]. Із свідоцтва про народження батька позивачки [PERSON], виданого Угринівським с/ЗАГС Хмельницького району Вінницької області вбачається, що його батьками були [PERSON] та [PERSON] (актовий запис №106 від 23.09.1927 р.), тобто ті самі батьки, що і у [PERSON] Зазначені документи свідчать про те, що спадкодавець [PERSON] та батько позивачки [PERSON] є рідними дітьми [PERSON] та [PERSON], отже вони є рідними братом та сестрою. В свідоцтві про народження позивачки [PERSON] копія якого знаходиться у матеріалах справи значиться, що [PERSON] є рідним батьком [PERSON], а отже позивачка є рідною племінницею [PERSON] Оскільки для позивачки встановлення зазначеного факту родинних відносин має юридичне значення, тому що породжує право прийняття спадщини, суд вбачає підстави для задоволення позову в цій частині. По справі встановлено, що 14 вересня 2012 р. померла [PERSON], [INFO], що проживала за адресою: [INFO]. Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області в книзі реєстрації смертей 14.09.2012 р. зроблено відповідний актовий запис №2377. Після її смерті відкрилась спадщина на 3/5 квартири №8 в будинку №7 у м. Вінниці. 3/5 частки квартири складаються: -1/5 частка даної квартири належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.11.1998 р. (рішення Вінницького міськвиконкому №1478 від 27.11.1998 р.); -1/5 частка квартири була успадкована [PERSON] після смерті її сестри [PERSON], яка померла 16.02.2008 р.; -1/5 частки квартири [PERSON] успадкувала після смерті свого сина [PERSON], який помер 20.05.2012 р. Після смерті сина та сестри [PERSON] спадщину прийняла, що підтверджується довідками ТОВ «ЖЕО» від 19.03.2013 р. №731, 732, 733 про постійне проживання з спадкодавцями, але за життя спадщину належним чином на себе не оформила. При житті, а саме 03 серпня 2012 р. [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 07 червня 2013 р. державним нотаріусом І-ї Вінницької державної нотаріальної контори видане [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстроване в реєстрі №2-1293. Позивач посилаючись на стан здоровя [PERSON] на час складання заповіту, що не давав можливості розуміти значення своїх дій і керувати ними, а також на те, що при складанні заповіту нотаріусом були порушені вимоги закону щодо вільного волевиявлення його учасника і порядок його посвідчення просить визнати заповіт і Свідоцтво про право на спадщину недійсними. Погодитись з зазначеними твердженнями позивача суд немає підстав, приймаючи до уваги наступне. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 1252 цього Кодексу. Відповідно до ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, визнання правочину недійсним можливе лише з підстав, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно з ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. На виконання зазначених норм закону судом досліджені докази по справі: Допитані свідки по справі: Свідок [PERSON] показала, що являється племінницею [PERSON] і коли влітку 2012 року приїхала до квартири [PERSON] то не впізнала її, а пізніше в липні 2012 року бачила тітку яка сиділа мовчки і не спілкувалась. Свідок [PERSON] в суді повідомила, що з 2008 року консультувала [PERSON], як лікар терапевт. Востаннє бачила її в кінці липня 2012 року коли у неї погіршився стан здоровя і їй важко було себе обслуговувати. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що на її думку [PERSON] в останній час перед смертю була не повністю адекватна, втратила контроль поведінки. Свідок [PERSON] в суді показала, що являється сусідкою [PERSON], приходила до неї, виконувала різні доручення. [PERSON] впізнавала своїх знайомих і була адекватною. Також зазначила, що під час складання заповіту не була присутня і підписала його пізніше. Причин того, чому вона в цій частині змінила свої покази, поскільки раніше стверджувала що була свідком при складанні заповіту, пояснити не може. Свідок [PERSON] показала, що являється сусідкою [PERSON] і як медпрацівник за 2-3 тижні до смерті [PERSON] двічі на день заходила до неї і давала їй знеболюючі ліки. В поведінці [PERSON] вона ніяких відхилень не бачила. Свідок [PERSON] показала, що являється сусідкою [PERSON], яка часто її просила зайти і поміряти тиск. В спілкуванні [PERSON] була нормальною, поводилась адекватно, пам'ять була збереженою, читала газети, дивилась телевізор. Свідок [PERSON] показала, що добре знає тривалий час [PERSON], дружила з нею і до самої смерті [PERSON] зберігала чудову пам'ять, памятала всі телефони, цікавилась новинами і ніяких порушень психічного стану не виявляла. Свідок [PERSON] показала, що була соціальним працівником територіального центру і доглядала за [PERSON] протягом 5 місяців до її смерті. [PERSON] була важко хворою, але адекватною в поведінці і при здоровому розумі. Памятала телефони, робила замовлення на продукти, давала гроші і рахувала їх. Вона до [PERSON] прийшла в день складання заповіту і та її сказала, що перепише квартиру на [PERSON], яка її доглядала. Свідок [PERSON] показала, що добре знала [PERSON] і та в поведінці була повністю нормальною людиною, цікавилась новинами, читала газети і мала добру пам'ять. Досліджені письмові докази наявні в матеріалах справи: -заповіт (а.с.9), згідно якого підтверджується укладання заповіту спадкодавцем 03.08.2012 р.; -свідоцтво про право власності на житло (а.с.8), згідно якого підтверджується право власності [PERSON] на квартиру; -свідоцтво про смерть [PERSON] (а.с.26), згідно якого підтверджено факт та дата смерті спадкодавця; -свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.10), згідно якого підтверджується набуття [PERSON] право власності на 3/5 частки квартири [ADDRESS] належних спадкодавцю [PERSON]; -свідоцтво про народження [PERSON] (а.с.11), згідно якого її батьком є [PERSON]; -свідоцтво про народження [PERSON] (а.с.11), згідно якого підтверджено, що його батьками є [PERSON] та [PERSON]; -листом Федерації профспілок Вінницької області №12-11-23 від 14.03.2013 р. (а.с.12), відповідно до якого надано автобіографію [PERSON], де вона зазначає, що її батьком є [PERSON], матірю [PERSON], рідною сестрою [PERSON], рідним братом [PERSON]; -рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.05.2013р. (а.с.16), яким встановлено факт, що [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами; -лист Обласного центру медико-соціальної експертизи №264/03-02/02 від 19.03.2013 р. (а.с.28), відповідно до якого 18.02.2002 р. [PERSON] було визнано інвалідом І-ї групи та інші документи. Судом витребувано та оглянуто медичні картки спадкодавця [PERSON] В матеріалах справи № 127/11737/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадкове майно за правом представлення, позивач 13.06.2014 року просила залишити її позов без розгляду, про що судом 12.06.2014 року винесена відповідна ухвала міститься акт №8 посмертної судово-психіатричної експертизи від 28.04.2014 р. відносно [PERSON] де зазначено, що комісія прийшла до висновку, що [PERSON] при житті, в тому числі і на час підписання заповіту від 03.08.2012 р. на хронічне душевне захворювання не страждала, а виявляла органічний розлад особистості змішаного (судинного, атеросклеротичного) ґенезу. Тому експерти прийшли до висновку, що [PERSON] як не душевнохвора, на час підписання заповіту від 03.08.2012 р. не була позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під дію ст.36 та ст.39 ЦК України не підпадала. За клопотанням позивача, який надав додаткові медичні документи стосовно стану здоровя [PERSON] ухвалою суду від 10.02.2015 р. по зазначеній цивільній справі була призначена додаткова посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручено тій же експертній установі. На вирішення експертів поставлені питання чи могла [PERSON] з урахуванням вікових особливостей, важкості соматичного і психічного станів, розуміти значення своїх дій, керувати ними та усвідомлювати їх наслідки під час вчинення нею заповіту від 03.08.2012 р. Висновком додаткової судово-психіатричної експертизи №3 від 30.03.2015 р. комісія експертів Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. Ющенко вказали, що [PERSON] при житті, в тому числі і на час написання заповіту від 03.12.2012 р. на хронічне душевне захворювання не страждала, а виявляла органічний розлад особистості судинного ґенезу. Тому [PERSON], як не душевнохвора, на час складання заповіту від 03.08.2012 р. не була позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під дію ст. 36 та ст.39 ЦК України не підпадала. З урахуванням встановлених судом обставин, добутим доказам, враховуючи висновки первинної і додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи на випробувану [PERSON], які суд вважає обєктивними і заслуговуючими на довіру, суд приходить до висновку, що на час складання заповіту [PERSON] на хронічне душевне захворювання не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а її волевиявлення на час складання заповіту було вільним і відповідало її волі. З врахуванням наведеного підстав вважати заповіт складений [PERSON] на користь [PERSON] недійсним по причині, що вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними немає. Оскільки суд дійшов до висновку про відповідність заповіту складеного [PERSON] на користь [PERSON] нормам закону, відсутні підстави для визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.06.2013 р. виданого на імя [PERSON] після смерті [PERSON] і яке зареєстроване в реєстрі №2-1293. Оскільки висновки первинної і додаткової експертизи проведеної відповідно [PERSON] судом визнано обґрунтованим і такими, що узгоджується з іншими добутими доказами по справі, підстав для призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи стосовно [PERSON], на якій наполягав представник позивача немає. При оформленні даного заповіту, як встановлено в судовому засіданні були дотримані вимоги до форми заповіту, а саме: заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт особисто підписаний заповідачем [PERSON] і при його складанні та посвідченні дотримано таємницю заповіту відповідно до ст. 1255 ЦК України. Даний заповіт відповідно до ст.1251 ЦК України було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] До пояснень свідка [PERSON], що під час складання заповіту вона присутня не була і підписала його пізніше суд відноситься критично, так як вони суперечать встановленим обставинам, доказам по справі і раніше наданими нею показів в суді. Згідно з ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні можливості сторонам процесу щодо надання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Беручи до уваги зазначене, суд вважає, що підстав для визнання заповіту і свідоцтва про право на спадщину недійсним не вбачається, а позов в частині встановлення факту підлягає до задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються, оскільки в позові в частині вимог до відповідача відмовлено, а відповідач судових витрат по справі немає. Враховуючи наведене,

Outcome: partial