Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Попільнянського районного суду Житомирської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Попільнянської РДА Житомирської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Святошинської РДА в місті Києві про визначення місця проживання дитини. Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2020 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] . Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 01 червня 2020 року позовну заяву за первісним позовом [PERSON] в частині позовних вимог про розірвання шлюбу залишено без розгляду (а.с. 100-101). Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 червня 2020 року позовну заяву за первісним позовом [PERSON] про визначення місця проживання дитини залишено без розгляду (а.с. 121-122). Таким чином, первісні позовні вимоги залишено без розгляду, а в провадженні суду залишилась позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Святошинської РДА в місті Києві (далі - третя особа) про визначення місця проживання дитини, в якій позивач вказує, що 16 листопада 1991 року він уклав шлюб з [PERSON] . [INFO] у них народився син [PERSON] . До листопада 2019 року сторони проживали спільно, однак сімейне життя між ними поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин і з початку листопада 2019 року вони проживають окремо. Між сином та позивачем зміцнився зв`язок як з батьком, в їх відносинах панує повага і любов. Син має емоційну прихильність до нього, хоче проживати разом з ним в місті Києві та навчатись в місті Києві, відвідувати секції та додаткові заняття по шкільних предметах. Позивач проживає в квартирі в місті Києві, яка належить йому на праві приватної власності. В квартирі створені належні умови для проживання, виховання та розвитку сина. За місцем проживання та роботи позивач характеризується з позитивної сторони, має належні умови для проживання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався. Будь - яких доказів невиконання ним покладених на нього батьківських обов`язків, зокрема ухилення від утримання та виховання сина, не має. Позивач вказує, що слід враховувати, що син є малолітньою дитиною. Між дитиною та позивачем існує тісний зв`язок, позивач зможе самотужки нести тягар домашніх клопотів та постійного піклування про дитину. Позивач просить визначити (встановити) місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з ним за адресою його місця проживання: [ADDRESS] та стягнути з відповідача витрати по справі. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до норм статті 128 ЦПК України, що підтверджується довідкою «Укрпошти» про причини повернення - «адресат відмовився» та судовим викликом № 288/93/20/5028/20 від 08.07.2020 року, про причини неявки суд не повідомила, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних в справі доказів. Представник Служби у справах дітей Святошинської РДА в місті Києві в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив справу розглядати без присутності їх представника (а.с. 72-73, 75-76, 110). Малолітній [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він хоче проживати з батьком у місті Києві. Батько забезпечує його всім необхідним, він має окрему кімнату, в якій є письмовий та комп`ютерний столи, тумба, диван, ноутбук, телевізор та стільці. Батько влаштував його на різні секції та сплачує за них кошти. З мамою у нього нормальні відносини, він майже щодня спілкується з нею по телефону. Частина 3 статті 211 ЦПК України визначає, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, вислухавши позивача та його представника, малолітнього [PERSON] , дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши в сукупності докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого [INFO] року народження, батьками [PERSON] , [INFO] , вказані [PERSON] та [PERSON] , актовий запис за № 841 (а.с. 26). Згідно Свідоцтва про право власності на житло виданого 12 листопада 2007 року № [NUMBER] Святошинською районною у місті Києві радою, квартира за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] - 1/3 частина та членам його сім`ї: [PERSON] - 1/3 частина, [PERSON] - 1/3 частина (а.с. 27). Як вбачається з характеристики виданої СПД [PERSON] , [PERSON] працює на посаді водія вантажного автомобіля з 22 вересня 2017 року, за період перебування на посаді водія зарекомендував себе позитивно, в колективі користується повагою та авторитетом (а.с. 28). Крім того, згідно наданих характеристик від сусідів [PERSON] характеризується з позитивної сторони (а.с. 29-33). Довідкою про доходи від 29 січня 2020 року виданої ФОП [PERSON] передбачено, що загальна сума доходу [PERSON] за період з 01.07.2019 року по 31.12.2019 року становить 25 564 гривні 64 копійки (а.с. 34). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 11 грудня 2018 року виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 22.08.1996 року по теперішній час (а.с. 35). Висновком Служби у справах дітей Попільнянської РДА Житомирської області № 535/01-19 від 24 грудня 2019 року визначено, що у зв`язку з перехідним віком дитини та його емоційним станом, який переживає розлучення батьків та бачить їх відносини між собою, працівниками служби рекомендовано [PERSON] та [PERSON] звернутись до послуг дитячого психолога (а.с. 37-38). Як вбачається з заяв [PERSON] , він повідомляв Службу у справах дітей Попільнянської РДА Житомирської області, Попільнянський ВП Коростишівського ВП ГУ НП в Житомирській області та директора Квітневої ЗОШ І-ІІІ ступенів Попільнянського району Житомирської області, про те, що він забирає свого сина [PERSON] до себе додому до міста Києва на новорічні канікули з 27.12.2019 року по 11.01.2020 року (а.с. 39-41). Згідно довідки № 267 від 11 листопада 2019 року виданої директором школи І-ІІІ ступенів № 206 імені Леся Курбаса Святошинського району м. Києва, [PERSON] , [INFO] , дійсно навчається у 6-Б класі даної школи (а.с. 42). Відповідно до повідомлення директора школи І-ІІІ ступенів № 206 імені Леся Курбаса Святошинського району м. Києва, [PERSON] буде відрахований зі школи на підставі довідки опорного навчального закладу «Квітнева загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» Квітневої сільської ради Попільнянського району Житомирської області № 177 від 11.11.2019 року, за місцем реєстрації дитини та за заявою матері [PERSON] з 22 листопада 2019 року (а.с. 43). Із заяви класного керівника школи І-ІІІ ступенів № 206 імені Леся Курбаса Святошинського району м. Києва передбачено, що [PERSON] відсутній в школі з 04.11.2019 року по 13.11.2019 року, по сімейним обставинам. Про відсутність дитини мама попередила завчасно (а.с 44). Як вбачається з Акту обстеження умов проживання, виданого Службою у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, умови проживання за адресою місця проживання [PERSON] в [ADDRESS] , задовільні, для виховання та розвитку дитини є всі умови (а.с. 45-46). Згідно Акту обстеження умов проживання від 24 грудня 2019 року виданого Службою у справах дітей Попільнянської РДА Житомирської області, на момент обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зроблено висновок про те, що в будинку створені умови проживання для дитини. В наявності є місце для сну та вивчення уроків, продуктами харчування забезпечено, в наявності є побутова техніка та предмети першої необхідності (а.с. 47 - 48). Постановою про закриття кримінального провадження Святошинського УП ГУ НП в місті Києві від 29 грудня 2019 року передбачено, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12019100080007889 від 08.11.2019 року за ознаками ч. 1 ст. 125 КК України відносно [PERSON] , закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 53-54). Відповідно до повідомлення № 40-646 від 24 лютого 2020 року Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, служба у справах дітей не має можливості надати висновок до суду, оскільки малолітня дитина [PERSON] на території Святошинського району м. Києва не проживає (а.с. 72-73). В судовому засіданні оглянуто матеріали перевірки звернення [PERSON] , які зареєстровані в ЄО від 12.03.2020 року № 774 Попільнянського ВП Коростишівського ВП ГУ НП в Житомирській області, згідно повідомлення № 1019/217/01-2020 від 02 квітня 2020 року Попільнянського ВП Коростишівського ВП ГУ НП в Житомирській області, звернення [PERSON] зареєстроване в журналі єдиного обліку відділення за № 774 від 12.03.2020 року. За результатами проведення перевірки в діях [PERSON] ознак кримінального чи адміністративного правопорушення не виявлено. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 7 Сімейного Кодексу України визначає, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що батько дитини має постійне місце проживання, має стабільний дохід, створив всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи. При цьому суд не встановив виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з батьком. Відтак, враховуючи вік дитини, а також обставини того, що малолітній син сторін на даний час проживає разом з батьком у місті Києві, який має де проживати і останній виявляє більшу увагу та турботу про нього, так як він проживає з ним, також дитина хоче проживати вмісті Києві, навчатись в школі у місті Києві, відвідувати секції та додаткові зайняття по шкільних предметів, батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дитини, веде звичний спосіб життя, а також зважаючи на те, що розлучення малолітнього сина з батьком негативно впливає на психічний розвиток дитини і є виправданим лише у виняткових випадках, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своїм батьком. Відповідно до частини 2 статті 160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. В судовому засіданні 23 липня 2020 року малолітній [PERSON] висловив свою думку, що йому краще проживати з батьком [PERSON] . У відповідності до частини 1 статті 161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно частини 3 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, в зазначеній статті вказано, що «якнайкращі інтереси дитини» мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків. Із системного тлумачення частини 1 статті 3, статті 9 Конвенції про права дитини, частин 2 і 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України, випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Стаття 8 Конвенції про права дитини, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, § 78). У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальності своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Вказана правова позиція відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 14.12.2016 року у справі № 6-2445цс16. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Законом України від 3 серпня 2006 року «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей» та яка також є частиною національного законодавства України, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Отже, закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Позивач позитивно характеризується, працює, має постійне місце проживання та роботи. Таким чином, суд, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин,

Outcome: approved