Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Лисичанського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що вона разом зі своїм чоловіком та малолітнім сином починаючи з вересня 2014 року мешкають в квартирі [ADDRESS]. На одному поверсі з позивачем в квартирі [ADDRESS] мешкає [PERSON]. До червня 2015 року ані позивач, ані її чоловік навіть не спілкувались з відповідачкою, коли 13.06.2015 року о 15 год. 00хв., знаходячись біля під'їзду свого будинку, позивач разом з чоловіком та дитиною, а також зі своїми подругами відпочивали, коли відповідачці не сподобалось, що вони сидять на лавочці. Відповідачка у грубій формі сказала позивачу, щоб вона забиралась разом з її друзями з цієї лавочки, бо ця лавочка є приватною власністю. Позивач відповіла відповідачці, що ця лавочка не є її власністю, і що вона залишиться на ній, на що відповідачка почала у присутності її подруг та перехожих ображати непристойними словами, на кшталт «наркоманка, шалава, алкоголічка», погрожувати їй скаргами до міліції, та за місцем її роботи. На цьому відповідачка не зупинилась, та 17.06.2015 року з письмовою скаргою звернулась за місцем роботи позивача, де просила вжити до позивача необхідних заходів та зробити якісь висновки. За фактом скарги відповідачки позивача відізвали з відпустки на роботу, де вона була змушена виправдовуватись за те чого взагалі не робила. Також позивачем була написана пояснювальна записка. За вказаною скаргою відповідачки керівництвом, а саме: головним лікарем ЛОДКЛ [PERSON] була надана відповідь, в якій зазначалось, що претензій до роботи позивача ніколи не було, вона користується повагою у колективі, скарг зі сторони персоналу або батьків дітей теж ніколи не надходило, а конфлікт з відповідачкою взагалі не стосується її професійної діяльності. З огляду на все вищевикладене інформація, що була поширена відповідачкою, абсолютно не відповідає дійсності. Більш цього, поширена відповідачкою негативна, недостовірна інформація порушує особисті немайнові права позивача, зокрема, ганьбить її честь, гідність, а також завдає шкоди її діловій репутації. Враховуючи, що негативна інформація щодо позивачки, висловлена відповідачкою має характер наклепу (тобто поширення завідомо неправдивої інформації, що ганьбить іншу особу), то така інформація не є оціночним судженням, а отже, підлягає спростуванню. Крім того, подібними діями відповідачка охарактеризувала позивача, як особу, що з легкістю порушує закон, як особу, яка не має високих моральних цінностей. Така необґрунтована характеристика пригнічує честь та гідність позивача. Пригнічення немайнових прав, відносно яких Конституцією України передбачено обов'язок ставитись з повагою, обґрунтовується тим, що жодній нормальній цивілізованій людині неприємно чути (дізнаватись) про себе безпідставні звинувачення у правопорушень та інших ганебних вчинків, з точки зору моралі. Порушення прав позивача поширенням недостовірної інформації полягає в тому, що такі відомості ганьблять честь, гідність та ділову репутацію останнього в очах невизначеного кола осіб, які могли читати скаргу відповідачки. Неправомірними діями відповідачки позивачу завдано моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в зв'язку з тим, що вона була ображена та принижена в присутності подруг, сусідів, та колег по роботі, та примушена була виправдовуватись перед ними. Просила суд, визнати поширені відповідачкою [PERSON] відомості, що [PERSON], некваліфікований спеціаліст, особа непристойної поведінки, та така що вживає наркотичні засоби та зловживає спиртними напоями такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність, та ділову репутацію. Зобов'язати [PERSON] не пізніше наступного дня від набрання рішенням законної сили спростувати інформацію, що [PERSON], некваліфікований спеціаліст, особа непристойної поведінки, та така що вживає наркотичні засоби та зловживає спиртними напоями, шляхом написання листа - спростування поширення відносно [PERSON] неправдивої інформації за місцем роботи до Луганської обласної дитячої клінічної лікарні Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 7000 гривень. Відповідачкою [PERSON] подала до суду письмові заперечення, в яких зазначила, що не визнає позов у повному обсязі, між нею та позивачкою в червні 2015 року дійсно виник конфлікт з приводу того, що відповідачка разом із своєю знайомою, [PERSON] розпивали спиртні напої на лавочці біля під'їзду будинку [ADDRESS]. При цьому біля під'їзду були розборсані стакани, шкарлупа від насіння. Вона зробила зауваження позивачці, пояснила, що вона постійно доглядає за порядком в під'їзді та біля нього, оскільки більше 30 років мешкає в будинку на першому поверсі, перебуває на пенсії і додає усіх зусиль, щоб в їхньому будинку було чисто та затишно. На її зауваження позивачка відповіла, що вони так відпочивають. Відповідачка з моменту заселення в будинок неодноразово порушувала порядок. Інші сусіди також незадоволенні поведінкою позивачки в побуті. Під час розмови позивачка та її знайома вели себе зухвало, незважаючи на різницю у віці. Вона та інші сусіди були обурені такою поведінкою позивачки, особливо її посиланням на те, що вона разом з завідуючим відділенням дитячої лікарні разом п'є та курить, то виникло бажання повідомити про її поведінку у побуті головному лікарю. Вона написала лист від імені сусідів з під'їзду, лист підписаний не особисто нею, а ще 4 сусідами. Вони в листі висловили свою думку, що є їхнім оціночним судженням. Ніякого поклепу чи образливих виловлювань на адресу позивачки в листі не міститься. Недостовірною вважає інформацію, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які снували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В листі на ім'я головного лікаря лікарні викладені факти, що мали місце. Вважає, що ніякої моральної шкоди позивачці вона не завдала, навпаки, зазначила, що позивачка своєю зухвалістю, неповагою до людини похилого віку, завдала їй моральної шкоди. Позивач [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила позов задовольнити в повному обсязі. Суду пояснила, що інформацію, яку вважає недостовірною є: «шалава, проститутка, курю, п'ю, веду разгульный образ жизни, могу пустить воздух по вене». Часом розповсюдження вважає 13.06.2015 року о 15 год. 00 хв. та 17.06.2015 року. Способами повідомлення вважає повідомленням в листі на адресу лікарні та під час сварки інформація усно була доведена безпосередньо їй та іншим особам, які там перебували. Особами, яким стала відома ця недостовірна інформація, вважає [PERSON], [PERSON], [PERSON], її чоловік, відповідачка, дочка відповідачки, робітники лікарні, де вона працює. Поширена відповідачем недостовірна інформація стосується саме її, позивача та є такою, що не відповідає дійсності. Вона не притягувалася до кримінальної, адміністративної та дисциплінарної відповідальності, вона не веде аморальний спосіб життя та на роботі є кваліфікованим спеціалістом. Розповсюджена відповідачем недостовірна інформація завдає їй шкоди. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, надала пояснення аналогічні викладеним в запереченнях, що позовної заяви, додатково пояснила, що позов не визнає, «наркоманкою, шалавою, алкоголічкою» вона не називала позивачку, вона тільки сказала чоловіку позивачки з ким він живе та в листі зазначила про можливість того, що позивач може вколоти воздух або не те лікарство. У під'їзді та на прибудинковій території вона веде боротьбу із п'янством, завдана їй моральна шкода, яка виразилась у необхідності звернутись до адвоката, приходити до приміщення суду для розгляду спору. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідачкою в усній формі були висловлені образи в адресу позивачки, але образи були наслідком зухвалої поведінки позивачки по відношенню до відповідача, без поваги до її похилого віку. В листі, який було написано відповідачем містяться підписи не лише відповідачки, а ще і підписи інших сусідів. Крім того, в листі не розповсюджувалась недостовірна інформація, ця інформація є оціночними судженнями відповідача, через що не може бути спростована. Відповідачка може вільно висловлювати свою думку, що передбачено діючою Конституцією. Щодо стягнення моральної шкоди, то вважає, що дана позовна вимога також не підлягає задоволенню, адже позивач не аргументувала у чому саме полягали її моральні страждання. Додала, що пояснень свідків позивачки, слід відноситись скептично, оскільки останні не проживають в будинку і є її подругами. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив що, знає позивачку, відповідачку знає візуально. В день коли відбулась сварка між позивачем та відповідачем, він приїхав після роботи до позивачки [PERSON] для налаштування системи в комп'ютері, потім у подвір'ї біля під'їзду сиділи на лавочці та їли насіння, алкоголю не було і пляшок з під алкоголю він не бачив. Він водить машину і не зловживає спиртним. Під час конфлікту, який відбувся між позивачем та відповідачем його не було. В судовому засіданні свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка є її подругою, відповідачку знає візуально. 13.06.2015 року вона була із позивачкою [PERSON] і їх спільною подругою [PERSON], вони разом сиділи на лавочці і доглядали за дітьми, які гуляли у подвір'ї, їли насіння, алкоголю не було. Відповідачка почала ображати позивачку непристойними словами: шалава, проститутка, алкоголічка, робила погрози, що напише листа на роботу, де зазначить, що позивачка п'є, курить, веде розгульний спосіб життя. В судовому засіданні свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка та відповідачка є її сусідками, неприязних стосунків із ними вона немає, спиртні напої позивачка розпивала, із ким не знає, їли рибу, біля лавочки були пляшки з-під пива 2-3 пляшки, стакани, риба. Вона не бачила щоб позивачка розпивала, бачила лише сміття біля лавочки, вона також не знає чи курить позивачка. Відповідачка повідомила, що напише скаргу на позивачку, вона підписала. Як відповідачка ображала позивача не бачила, якими словами не чула. До адміністративної відповідальності за проституцію та розпивання спиртних напоїв позивачка не притягалась. Це їх припущення з відповідачем. В судовому засіданні свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка та відповідачка є її сусідками, неприязних стосунків із ними немає. 13.06.2015р. коли вона йшла з ринку, бачила, що позивачка на лавочці біля під'їзду пила пиво, насіння їла, із нею було 2 подружки. На лавочці пляшок із пивом не бачила, були лише стакани із пивом і насіння. Часто бачить як позивачка із чоловіком курять, позивачка курить. Подружки кричали. Вона не чула, щоб відповідачка говорила образливі слова в адресу позивачки. Лист, який відповідачка склала, вона підписала. Суд вислухавши учасників процесу, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу того, що позивачка [PERSON] вважає відповідача [PERSON] такою, що порушує її немайнові права, а саме: право на повагу до його честі та гідності, спотворює її репутацію особи та працівника за місцем роботи в Луганській обласній дитячій клінічній лікарні, шляхом розповсюдження недостовірної інформації, у зв'язку з чим і звернулася до суду з цією позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та зобов'язання спростувати недостовірну інформацію. Відповідно до ст. 7 Загальної декларації прав людини всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Загальна декларація прав людини у статті 8 гарантує право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов'язком держави. Відповідно до ст. 28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Обраний позивачем спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів відповідає ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Позивач [PERSON], як особа та працівник Луганської обласної дитячої клінічної лікарні, відносно якої поширено недостовірну інформацію, скористалась своїм правом та звернулась до суду з даним позовом до [PERSON], як до особи яка є автором інформації, та яка поширила недостовірну інформацію, шляхом усних висловлювань і складення письмового листа до головного лікаря Луганської обласної дитячої клінічної лікарні, у зв'язку з тим, що вважає викладену відповідачем інформацію відносно неї недостовірною. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позовна заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, як і будь-яке суб'єктивне цивільне право, право на спростування та відповідь має певний момент виникнення, що пов'язується з юридичним фактом правопорушення, протиправність якого полягає у складі правопорушення. Щодо поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право судом встановлено наступне. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Судом з пояснень сторін та свідків беззаперечно встановлено, що 13 червня 2015 року близько 15.00 годині біля під'їзду будинку [ADDRESS] відповідачкою, [PERSON] було висловлено непристойні слова на адресу Поизвачки [PERSON]: «Наркоманка, шалава, алкоголічка, проститутка». Крім того 17.06.2015року відповідачкою [PERSON] було написано лист на адресу Головного лікаря Луганської обласної дитячої клінічної лікарні [PERSON], в якому зазначено наступне: «… у Вас в хирургическом отделении работает [PERSON], раньше она работала во 2-й инфекции. С недавнего времени она поселилась к нам в подъезд в кв. 16. Постоянные пьянки, шум до часу ночи. На выходных она на лавочке с подругами устраивает гульбища. Усаживается на лавочку и выставляет стаканы и пиво. Сожитель не успевает приносить ей горячительное. Вокруг шелуха с семечек, стаканы, бутылки… Так они могут специально ввести не то лекарство, ввести в вену воздух. Таким место только в тюрьме, где особо опасные преступники, а не дети.» Таким чином, поширена інформація, дійсно стосується позивачки - [PERSON], що також не заперечувалося і самою відповідачкою [PERSON]. в судовому засіданні (а.с.6-7). Щодо інформації, поширеної біля під'їзду будинку [ADDRESS] відповідачкою, [PERSON] судом встановлено наступне. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. Суд, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, повинен визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що інформація, що поширена відповідачем [PERSON] 13 червня 2015 року близько 15.00 годині біля під'їзду будинку [ADDRESS], а саме: «Наркоманка, шалава, алкоголічка, проститутка» не є предметом судового захисту, адже є оціночним судженням, а отже позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо інформації, поширеної 17 червня 2015 року відповідачкою [PERSON] у листі, написаного на адресу Головного лікаря Луганської обласної дитячої клінічної лікарні [PERSON], в якому зазначено наступне: «… у Вас в хирургическом отделении работает [PERSON], раньше она работала во 2-й инфекции. С недавнего времени она поселилась к нам в подъезд в кв. 16. Постоянные пьянки, шум до часу ночи. На выходных она на лавочке с подругами устраивает гульбища. Усаживается на лавочку и выставляет стаканы и пиво. Сожитель не успевает приносить ей горячительное. Вокруг шелуха с семечек, стаканы, бутылки… Так они могут специально ввести не то лекарство, ввести в вену воздух. Таким место только в тюрьме, где особо опасные преступники, а не дети.» Зазначена інформація, була розміщена в листі, що не заперечувалося відповідачем по справі, тобто була поширена і була доведена до відома більш ніж одного чоловіка - Головного лікаря Луганської обласної дитячої клінічної лікарні [PERSON], оскільки з цього приводу були скликані збори працівників, і складено колективну робочу характеристику [PERSON] (а.с.8). Вирішуючи питання про достовірність та визначаючи характер поширеної щодо позивача інформації, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до п. 18 постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Крім того, презумпція добропорядності, передбачає, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Примушення до спростування оціночних суджень порушує гарантоване Конституцією України, міжнародно-правовими актами право на вираження думок і поглядів і призводе до встановлення опосередкованої цензури, що заборонено ст. 15 Конституції України. Існування фактів можливо довести, тоді як правдивість оціночних суджень доведенню не підлягає. Оскільки, відповідно до діючого законодавства, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, таким чином тягар доказування, що зазначена в листі до головного лікаря Луганської обласної дитячої клінічної лікарні [PERSON] є достовірною покладається на відповідача - [PERSON]. Так, з пояснень відповідачки [PERSON], наданих в судовому засіданні, встановлено та не заперечувалося відповідачем, що дійсно вона є автором листа до головного лікаря Луганської обласної дитячої клінічної лікарні [PERSON] Стосовно інформації в листі відповідачки [PERSON], в частині: «Постоянные пьянки, шум до часу ночи. На выходных она на лавочке с подругами устраивает гульбища. Усаживается на лавочку и выставляет стаканы и пиво…», вона не може бути визнана судом оціночними судженнями, а є фактичним твердженням, адже мова йде про неповні чи неперевірені явища, яких не існувало, або які не відповідають дійсності, а отже ця інформація повинна, бути доказана. Відповідач для підтвердження викладеного у листі в цій частині надала суду доказ у виді допиту свідків, однак суд критично ставиться до пояснень свідків, допитаних в судовому засіданні, як з боку позивача, так і з боку відповідача, адже вони протирічать одни одним та не узгоджуються між собою, а інших належних та допустимих доказів на підтвердження достовірності викладеної інформації у листі від 17.06.2015 року відповідачем [PERSON] суду надано не було. Стосовно інформації в листі відповідачки [PERSON], в частині: «…Так они могут специально ввести не то лекарство, ввести в вену воздух», суд не вважає дану інформацію такою, що підлягає доказуванню, адже мова йдеться про майбутні дії позивача, які ще не мале місце і не можуть бути спростовані, у зв'язку з чим, позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Втім, під час розгляду цивільної справи судом, відповідачка [PERSON] не надала жодних до суду належних та допустимих доказів, які підтверджували б зазначену в листі до лікаря інформацію в частині: «Постоянные пьянки, шум до часу ночи. На выходных она на лавочке с подругами устраивает гульбища. Усаживается на лавочку и выставляет стаканы и пиво…». Аналізуючи зміст інформації, поширеної щодо позивача, суд приходить висновку, що вона порушує права позивача, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, а саме: мати репутацію особи непристойної поведінки, яка зловживає спиртними напоями, і перешкоджає позивачу повно, своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права. Таким чином, суд знаходить встановленим факт поширення відповідачем [PERSON] невизначеному колу осіб недостовірної інформації, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON], що була викладена в листі від 17 червня 2015 року, написаного на адресу Головного лікаря Луганської обласної дитячої клінічної лікарні [PERSON] в частині: «Постоянные пьянки, шум до часу ночи. На выходных она на лавочке с подругами устраивает гульбища. Усаживается на лавочку и выставляет стаканы и пиво…», а позовні вимоги позивача в цій частині такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, суд враховує положення п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до якого, якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що способом спростування поширеної відповідачем інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушення немайнового права позивача є зобов'язання [PERSON] спростувати інформацію, вказану в листі від 17.06.2015 року в частині зловживання спиртними напоями позивачем, шляхом написання листа-спростування щодо поширення відносно [PERSON] неправдивої інформації за місцем роботи до Луганської обласної дитячої лікарні міста Лисичанська не пізніше наступного дня з моменту набрання рішенням законної сили. Щодо вимог позивача про стягнення з [PERSON] моральної шкоди в розмірі 7000 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 5 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, наданих в судовому засіданні, діями відповідача їй заподіяна моральна шкода, яка полягає в моральних стражданнях та хвилюваннях, у порушенні її нормальних життєвих функцій. Окрім цього, відповідач ображав її словесно та навіть не вибачився. Вважає, що було принижено її людську гідність. Оскільки судом встановлено, що дії відповідача були неправомірними і між ними та заподіяною позивачу моральною шкодою є безпосередній причинний зв'язок, то суд вважає, що вона має право на відшкодування моральної шкоди, завданої діями відповідача, і її порушене право підлягає судовому захисту, а завдана моральна шкода - відшкодуванню. Водночас, виходячи з вимог закону та встановлених судом фактів, суд вважає, що зазначений позивачем розмір відшкодування значно завищений і не відповідає тривалості моральних переживань і тяжкості наслідків, тому виходячи з тривалості та характеру моральних страждань, засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи ступінь провини відповідача, суд вважає, що за таких обставин відшкодуванню підлягає моральна шкода у сумі 1 000 гривень 00 копійок. Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Понесення позивачем судових витрат підтверджуються квитанціями № 0.0.402117982.1 від 24.06.2015 року у сумі 243,60 грн., № 0.0.402119060.1 від 24.06.2015 року у сумі 70,00 грн. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачів витрати по сплаті судового збору у сумі 156,80 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial