Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, зареєстрованих в реєстрі за №1330 та №1332 від 30.07.2009 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. У вказаному будинку зареєстрована донька позивачки [PERSON] , однак фактично там не мешкає з липня 2014 року, участь у сплаті комунальних послуг не приймає, її особистих речей в будинку не має. Позивачка також зазначила, що [PERSON] приїхати та пройти процедуру добровільного зняття з реєстрації не має можливості, наміру повертатися до місця мешкання за реєстрацією відповідачка не має. Той факт, що [PERSON] зареєстрована у належному позивачці будинку, порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, перешкоджає її праву отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Таким чином, позивачка вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивачка надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, жодних заяв чи клопотань від неї не надходило. Враховуючи, що відповідачка про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідачка відзивів не подавала, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідачки за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 30.07.2009 року серії ВМІ №065780 та серії ВМІ №065782, посвідчених державним нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріальної контори Перепелицею І.В., [PERSON] належить будинок [ADDRESS] . Що також підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №23577596 від 13.08.2009 року, виданого КП «Станично-Луганським районним бюро технічної інвентаризації». Згідно довідки начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 13.09.2021 року за №152 будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . В зазначеному будинку зареєстровані: позивачка [PERSON] , 1953 року народження, відповідачка [PERSON] , 1982 року народження, що підтверджується довідкою №603 від 18.05.2021 року, виданою заступником селищного голови Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області Макєєвим В.М., однак відповідачка фактично там не проживає з липня 2014 року, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 08.06.2021 року, складеними посадовою особою Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області Кобилянською М.С. у присутності сусідів: [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідачка за місцем своєї реєстрації не проживає з липня 2014 року, будинком не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачує, домовленості з позивачкою про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої її реєстрації у будинку позивачки наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачки такою, що втратила право користування вищевказаним будинком. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявляла вимог про стягнення з відповідачки на її користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за її рахунок. На підставі викладеного і

Outcome: approved