Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди і супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 23 листопада 2007 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Свердловського міського управління юстиції Луганської області, про що складено актовий запис № 767. З 30 липня 2007 року позивачка з відповідачем проживають фактично окремо за різним адресами, позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, який на даний час знаходиться на розгляді в Біловодському районному суді. Від шлюбу у них народились сини: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які на даний час проживають разом із позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що на території Російської Федерації в Пермській області та на Уралі проживають її родичі, до яких є намір їздити в гості, крім того є можливість та намір періодично вивозити дітей за кордон на відпочинок з метою оздоровлення та розвитку до Туреччини та Абхазії. Відповідач відмовляється надати дозвіл на вивіз дітей за кордон, оскільки вважає, що позивачка таким чи норму буде перешкоджати спілкуванню з дітьми, та вважає, що вона може вивезти їх назавжди. У зв`язку з наведеним, просила суд надати малолітнім [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , дозвіл на перетинання державного кордону України з Російською Федерацією, Абхазією та Турцією без згоди та супроводу їх батька - [PERSON] , [INFO] , у супроводі їх матері - [PERSON] , [INFO] , з обов`язковим поверненням до місця постійного проживання в Україну на загальний строк тимчасових виїздів не більше 90 днів протягом одного календарного року. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, просила суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Причини неявки в судове засідання не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавав. За таких обставин, суд приходить до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому в відділі реєстрації актів цивільного стану Свердловського міського управління юстиції Луганської області, про що складено актовий запис № 767 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] від шлюбу народився син [PERSON] , який на даний час є малолітньою особою, батьками є позивач та відповідач у цій справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 23 липня 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Свердловського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 371. [INFO] від шлюбу народився син [PERSON] , який на даний час також є малолітньою особою, батьками є позивач та відповідач у цій справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01 квітня 2014року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Свердловського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 206. З акту від10 грудня 2018, складеного сусідами позивачки [PERSON] та [PERSON] вбачається, що малолітні [PERSON] та [PERSON] фактично проживають за вищевказаною адресою разом з матір`ю - позивачем у справі [PERSON] . Також у позовній заяві позивач [PERSON] зазначила, що відповідач відмовляється надати дозвіл на вивіз дітей за кордон, оскільки вважає, що позивачка таким чином буде перешкоджати спілкуванню з дітьми. Тобто його відмова надати нотаріально посвідчений дозвіл на перетин дітьми державного кордону є безпідставною, та позбавляє права дітей на їх оздоровлення за кордоном в Російській Федерації та Туреччині, а також позбавляє їх права на спілкування з родичами позивачки, які мешкають в Російській Федерації. Застосовуючи наведені вище норми до виниклих між сторонами правовідносин, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про надання дозволу їхній малолітній дитині на перетинання державного кордону України з Російською Федерацією та Туреччиною без згоди батька у супроводі матері. За таких обставин, виникає необхідність у наданні дозволу на перетинанні державного кордону України з Російською Федерацією та Туреччиною дитини без згоди батька у супроводі матері. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі №6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі №6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі №6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі №6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-32509ск15, від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск1. Разом з цим, суд не може погодитись з можливістю задоволення позову в частині надання дозволу на виїзд з дитиною без згоди та супроводу батька до Абхазії, оскільки вказана країна не визнана Україною, з нею відсутні міжнародні правовідносини. За таких обставин, суд вважає необхідним надати дозвіл на перетинання державного кордону України з Російською Федерацією та Туреччиною доньці без згоди батька у супроводі матері до досягнення дітьми шістнадцяти років, у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню. З врахуванням викладеного та

Outcome: partial