Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Прохор Л.Є., [PERSON] [PERSON] про визнання правочину недійсним в частині покупця та укладеним під відкладальною умовою. В обґрунтування вимог посилається на те, що на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та їй належала трикімнатна квартира [ADDRESS] . Подружжю [PERSON] та [PERSON] належала двокімнатна квартира [ADDRESS] , в якій проживав їх неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Згідно договору обміну, укладеного 20.06.2000 [PERSON] , [PERSON] та вона обміняли належну їм трикімнатну квартиру на двокімнатну, належну [PERSON] та [PERSON] . Обмін квартир проводився в інтересах неповнолітнього [PERSON] на умовах того, що власником частки квартири мав би бути і [PERSON] . Під час посвідчення договору обміну нотаріус запевнив, що [PERSON] як неповнолітній не позбавляється права власності при такому обміні. Зазначає, що погодилась на обмін лише в інтересах неповнолітнього племінника, і тільки за умови отримання у власність ним частки квартири та певним розрахунком з нею. Власного житла на той час не мала, окрім частки у приватизованій з батьками квартири, яку погодилась обміняти. Зі своєю родиною винаймала житло. [PERSON] помер [INFO] . Його спадкоємці - дружина [PERSON] , в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] звернулась до суду з позовом про виділення часток у спадщині, а саме квартирі [ADDRESS] . Вважала, що умови договору обміну під відкладальною умовою дотримані, тому не втручалась у дані правовідносини. На даний час вважає, що її інтереси та інетереси [PERSON] порушені. Строк позовної давності вважає не пропущеним оскільки про порушення своїх прав дізналась наприкінці 2017 року. На підставі ст. 61 ЦК України (у редакції 1963 року) просить суд визнати договір обміну від 20.06.2000 укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , недійсним в частині покупця укладеного під відкладальною умовою визнання власником., квартири [ADDRESS] [PERSON] нарівні з [PERSON] , [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] - адвокат Фільштейн В.Л. подав відзив, в якому позов не визнав. В обґрунтування посилається на те, що [PERSON] з 22.06.2007 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час сумісного проживання народилась дитина - [PERSON] [INFO] . [PERSON] помер [INFO] після його смерті відкрилась спадщина, в тому числі на частку в квартирі [ADDRESS] , яка придбана [PERSON] та його колишньою дружиною [PERSON] ( [PERSON] ) на підставі договору обміну від 20.06.2000. Шлюб між [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] розірваний 13.09.2005. Зазначає, що зміст договору обміну квартири від 20.06.2000 повністю спростовує доводи позивача. Оскільки в договорі зазначено, що власниками квартири [ADDRESS] являються [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] . Крім того, в договорі зазначено, щоприватним нотаріусом Прохор Л.Є. роз`яснено сторонам зміст ст. 4 Закону «Про власність», та також ст. 224 «Договір купівлі-продажу», ст. 241 «Договір міни», ст. 242 «Застосування до договору міни правил купівлі-продажу» Цивільного кодексу України (в редакції 30.10.1999 року). Посилання відповідачів на ті обставини, що при оформлені вказаного договору було досягнуто домовленість про те, що власником 1/3 частини квартири є [PERSON] , з подальшим переоформленням його частки, не ґрунтується на будь-яких доказах, є безпідставним, надуманим і суперечить змісту договору обміну квартир від 20.06.2000. Посилаючись на ч. 1 ст. 22 КпШС, який діяв на момент придбання спірної квартири, зазначає, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Мати [PERSON] - [PERSON] є відповідачем по справі та не ставить питання щодо визнання спірного договору недійсним, а тому незрозуміло, яке відношення має позивач [PERSON] до захисту прав та інтересів [PERSON] . Окрім того, позовна заява не містить доказів порушення прав самого позивача при укладанні договору обміну квартир від 20.06.2000. Так, в п. 3 договору зазначається, що обмін квартир здійснюється без доплати, що свідчить про безпідставність вимог позивача, що з нею не було проведено розрахунку при здійсненні обміну квартирами. Позовна заява та надані документи не містять доказів щодо порушення прав та законних інтересів як позивача [PERSON] так і третьої особи [PERSON] та всупереч ст. ст. 48, 49-58 ЦК Української РСР (1963 року) не визначає підстав визнання угоди (договору) недійсним. Крім того вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскількипозивач приймала участь в укладені та підписанні договору обміну квартири, безпосередньо під час підписання договору була ознайомлена з його змістом, будь-яких застережень з її боку зроблено не було. Їй був відомий зміст договору і відсутність в ньому посилання на право [PERSON] на будь-яку частку придбаної його батьками квартири. В подальшому позивачу було також відомо про те, що шлюб між батьками [PERSON] розірваний в судовому порядку, та те, що [PERSON] 22.06.2007 уклав шлюб з [PERSON] , та те, що [INFO] [PERSON] помер. Натомість протягом 18 років, усвідомлюючи зміст договору обміну квартири позивач не звертався до суду з вимогами про визнання спірного договору недійсним. Вважає, що звернення [PERSON] до суду з такою позовною заявою свідчить про намагання перешкодити реалізації її права та права її неповнолітньої дитини, на отримання спадкового майна за законом. Просила у задоволенні позову відмовити та подала заяву про застосування строку позовної давності. Приватний нотаріус Прохор Л.Є. подала пояснення, в яких зазначила, що нею посвідчений 20.06.2000 за реєстром № 1773 посвідчений договір обміну квартир, укладений [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - з однієї сторони, [PERSON] та [PERSON] - з другої сторони. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] міняли квартиру [ADDRESS] , належну їм на підставі свідоцтва про право власності на житло, отриману в результаті приватизації згідно з розпорядженням Кіровоградської міської Ради народних депутатів № 13029 від 31.01.1995. [PERSON] , [PERSON] міняли квартиру [ADDRESS] , належну їм на праві приватної спільної часткової власності (по 1/2 частки кожному) на підставі договорів дарування, посвідчених Другою Кіровоградською державною нотаріальною конторою 07.02.1997 за реєстром № 1-201 та приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Ваврентович В.І. 18.02.1997 за реєстром № 611. Згідно зі ст. 241 Цивільного кодексу в редакції 1963 року, який діяв на час укладання договору, за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожен з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Зазначає, що абсолютно не відповідає дійсності твердження позивача про те, що під час посвідчення договору нотаріусом було запевнено, що [PERSON] як неповнолітній не позбавляється права власності при такому обміні. Оскільки в правовстановлюючих документах на квартири, якими обмінювались сторони, [PERSON] не був зазначений власником, тому він і не міг в результаті обміну стати ще одним власником квартири. Договір був укладений на умовах, які в ньому зазначені і які були узгоджені зі сторонами правочину, в тому числі з [PERSON] . Ніяких порушень її прав, як власника обмінюваної частки у праві власності на квартиру, не здійснювалось. Якщо на момент обміну в квартирі, належній Галицьким, проживав неповнолітній [PERSON] і мав лише право користування, то в результаті обміну його право користування не було порушено, тому що обмін був здійснений на квартиру більшої площі з більшою кількістю кімнат. Ніхто з інших учасників міни не повідомляв її про якісь додаткові домовленості стосовно саме конкретного договору ні під час його укладення та посвідчення, ні протягом майже сімнадцяти років. Для посвідчення договору нею були витребувані документи відповідно до вимог діючої на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України від 18 червня 1994 року № 18/5. Посилання позивача на нібито необхідність звернення до органу опіки та піклування, а також отримання дозволу на укладення договору є безпідставним, оскільки згідно п.31 глави І розділу III зазначеної Інструкції нотаріуси повинні були вимагати дозвіл органу опіки і піклування лише на право розпорядження майном, належним на праві власності,а не на праві користування, неповнолітнім. Відповідач [PERSON] подала відзив, в якому зазначила, що договір обміну укладався за умови, що неповнолітньому [PERSON] буде виділена окрема кімната. Тому позов визнає і просить задовольнити. Ухвалою суду від 15.05.2018 відкрито спрощене провадження у справі. Ухвалою суду від 11.10.2018 вирішено розглядати справу за правилами загального провадження. Ухвалою суду від 11.10.2018 прийнятий позов третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмету позову [PERSON] . Ухвалою суду від 20.12.2018 справа призначена до розгляду по суті. Ухвалою суду від 03.04.2019 позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову [PERSON] залишений без руху. Ухвалою суду від 11.12.2019 зустрічний позов залишений без розгляду. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Литвиненко Л.М. позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] та [PERSON] На праві власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належала трикімнатна квартира [ADDRESS] . [PERSON] ( [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та [INFO] у них народився син [PERSON] . [PERSON] 07.02.1997 подарувала [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] . [PERSON] ( [PERSON] . 18.02.1997 подарувала [PERSON] ? частину зазначеної квартири,де вони проживали з неповнолітнім сином. Оскільки квартира була сира, холодна, з пліснявою та дитина не мала своєї кімнати, батьки [PERSON] та її сестра прийняли рішення про обмін належної їм трикімнатної квартири [ADDRESS] на зазначену двокімнатну. Уклали договір обміну 20.06.2000. Позивач зазначає, що однією із умов укладення договору було забезпечення житлових прав неповнолітнього [PERSON] , оскільки обмін проводився тільки в його інтересах, та був не рівнозначний, оскільки власники трикімнатної квартири погіршували свої житлові умови, а [PERSON] взагалі позбавлялася частки житла, не маючи іншого житла. Посилається на те, що нотаріус, при посвідченні договору не пояснив сторонам наслідки такого обміну. При укладенні договору не було залучений орган опіки та піклування. Договір мав укладатися з відкладальною умовою. [PERSON] після розлучення з [PERSON] не претендував на квартиру, що свідчить про дотримання ним домовленості щодо належності частки квартири синові. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Фільштейн В.Л. вимоги не визнав. Суду пояснив, що з 22.06.2007 [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу [INFO] народилась дитина - [PERSON] [PERSON] помер [INFO] після його смерті відкрилась спадщина, в тому числі на частку в квартирі [ADDRESS] , яка придбана [PERSON] та його колишньою дружиною [PERSON] ( [PERSON] ) на підставі договору обміну від 20.06.2000. Шлюб між [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] розірваний 13.09.2005. З 2009 року між сторонами тривають перемовини та розглядаються цивільні справи щодо розподілення спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] . Зауважив на тому, що на покази свідків посилатися при розгляді справи не можна, оскільки договір укладений у письмовій форму. В договорі чітко визначено хто є власником квартири і мова не йде щодо права власності на частку квартири неповнолітнього [PERSON] . Позов не доведений належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 22 КпШС майно набуте в шлюбі є спільною власністю подружжя. Тому квартира є власністю [PERSON] та [PERSON] Мати [PERSON] не ставить питання про порушення прав її сина, а ставить питання тітка, яка не наділена законодавством таким правом. Крім того, в момент посвідчення договору вона була присутня, ознайомлювалась з його змістом, тому ще у 1997 році їй достеменно було відомо про зміст правочину. Також не доведено доказами, які саме права позивача порушені договором. Просив у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Смірнова Г.Р. вимоги позову визнала, суду пояснила, що за договір обміну квартирами здійснювався тільки в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] . Його дід баба та тітка провели нерівнозначний обмін з метою покращення його житлових умов. [PERSON] . За таких обставин просить позов задовольнити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову [PERSON] суду пояснила, що була власником двокімнатної квартири [ADDRESS] та співвласником трикімнатної квартири [ADDRESS] . Двокімнатну квартиру подарувала доньці [PERSON] . Відносини у неї з її чоловіком [PERSON] були поганими, тому останній сказав, що якщо не буде співвласником ? частки зазначеної квартири, він піде з родини. [PERSON] подарувала йому ? частку двокімнатної квартири. Пізніше на сімейній раді вирішили обміняти належну їй, чоловіку та іншій донці (позивачу) трикімнатну квартиру на двокімнатну, яка належала [PERSON] [PERSON] , де вони проживали разом із неповнолітнім сином [PERSON] . Після смерті [PERSON] з`ясувалось, що його спадкоємцями є ще друга дружина та неповнолітня донька. [PERSON] взагалі залишилась без житла, оскільки проводила обмін тільки заради покращення житлових умов племінника. Просила позов задовольнити. Свідки [PERSON] , [PERSON] , в судовому засіданні повідомили, що у 2000 році близько спілкувались з родиною [PERSON] та Галицьких та їм було відомо, що обмін трикімнатної квартири на двокімнатну проводиться для покращення житлових умов неповнолітнього [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.07.1991 по 13.09.2005. Від шлюбу мали дитину [PERSON] [INFO] . [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] та [PERSON] На праві власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належала трикімнатна квартира [ADDRESS] . [PERSON] подарувала 07.02.1997 [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , де остання проживала з чоловіком [PERSON] та неповнолітнім сином [PERSON] 18.02.1997 [PERSON] подарувала чоловікові - [PERSON] ? частину зазначеної квартири. Батьки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] та її сестра [PERSON] обміняли належну їм на праві спільної сумісної власності трикімнатну квартиру [ADDRESS] на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , належну [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності. [PERSON] 22.06.2007 уклав шлюб з [PERSON] . Від спільного проживання у них [INFO] народилась дитина народилась дитина - [PERSON] [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після його смерті відкрилась спадщина на частку в квартирі [ADDRESS] . З пояснень сторін вбачається, що між ними існує довготривалий спір, щодо спадкового майна [PERSON] Договір обміну укладений 20.06.2000 та посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Прохор Л.Є. З пояснень приватного нотаріуса Прохор Л.Є. вбачається, що договір посвідчений на підставі Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України від 18 червня 1994 року № 18/5, яка діяла на момент його посвідчення. Необхідності у звернення до органу опіки та піклування, а також отримання дозволу на укладення договору не було, оскільки згідно п.31 глави І розділу III зазначеної Інструкції нотаріуси повинні вимагати дозвіл органу опіки і піклування лише на право розпорядження майном, належним на праві власності, а не на праві користування, неповнолітнім. Як вбачається з договору дарування квартири [ADDRESS] та свідоцтва на право власності на житло, видане на квартиру [ADDRESS] [PERSON] . не був співвласником зазначених квартир. Згідно із ст. 153 ЦК Украхнської РСР (1963 року)договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 241 Цивільного кодексу в редакції 1963 року, який діяв на час укладання договору, за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожен з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦК Української РСР (1963 року) угода визнається укладеною під відкладальною умовою, якщо сторони поставили виникнення прав і обов`язків у залежність від обставин, щодо якої невідомо, станеться вона чи не станеться. В договорі взагалі не зазначені будь-які умови чи застереження стосовно будь-чиїх прав та обов`язків та зокрема щодо права власності [PERSON] . Крім того, зазначено, що обмін здійснюється без доплати. Договір вчинений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, тому покази свідків, щодо проведення обміну квартирами в інтересах неповнолітнього [PERSON] не можуть бути належними та допустимими доказами у справах такої категорії. В судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт укладення сторонами договору під відкладальною умовою. Позивач також просить визнати договір обміну недійсним, але не зазначає з яких підстав. Крім того, позивач посилається на те, що при укладенні договору обміну порушені її права, але в позові не зазначає, які саме її права порушені та спосіб їх захисту або поновлення. Більш того, позивач ставить питання про захист прав [PERSON] , який на момент укладення договору був неповнолітнім, а на момент звернення її з позовом до суду є повнолітнім. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Позивач не є особою, в розумінні ст. 4 ЦПК України, яка має право звертатися до суду за захистом прав [PERSON] . Також, суд звертає увагу на те, що строк позовної давності позивачем пропущений. Відповідно до ст. 71 ЦК Українського РСР (1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 76 ЦК Української РСР (1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позивач приймала участь в укладені та підписанні договору обміну квартири від 20.06.2000, ознайомлена з його змістом і звернулась до суду лише 06.04.2018. Пропуск строку позовної давності є самостійною підставою у відмові у задоволенні позову, але суд відмовляє у задоволенні позову не в зв`язку з пропуском строку позовної давності, а в зв`язку з його необґрунтованістю та відсутністю права у позивача звернення до суду в інтересах [PERSON] . На підставі ст. 61 ЦК Української РСР (1963 року),

Outcome: dismissed