Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та збільшення частки у спільному майні. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що під час шлюбу сторонами спільно нажито майно квартиру [ADDRESS]. Вказану квартиру поділено між подружжям, та визнано за сторонами право власності на ? частину вказаної квартири за кожним. В той же час, вважає, що з підстав, передбачених законом, її частка у спільому майні має бути збільшена до 2/3 частин. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири, оскільки на її утриманні перебуває двоє дітей від шлюбу, на яких відповідач сплачує аліменти в недостатньому розмірі та нерегулярно. Крім того, відповідач недобросовісно відноситься до спільного майна, за час шлюбу не дбав про сімю, після розлучення не несе витрат в утриманні спільного майна та у витратах на утримання спільних дітей, не надає їм необхідної допомоги. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та пояснив, що відповідач [PERSON] сплачує аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі, визначеному судом. Нерегулярна сплата аліментів зумовлюється сезонним характером роботи [PERSON], однак заборгованості по аліментам він не допускає. Крім того, відповідач допомагає дітям матеріально, купляє необхідні речі, спілкується з ними. Що стосується тверджень позивача про те, що [PERSON] не приймає участі в утриманні спільного майна, не дбає про нього, то такі твердження є повністю голослівними, нічим не доведені. Просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи, проаналізувавши наявні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позову немає. Так, у відповідності до ст.60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Рішенням Володимирецького районного суду від 20.09.2016 року, яке набрало законної сили 08.11.2016 року, визнано спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]. У відповідності до ч.1 ст.69 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з ч.2,3 ст.70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя та збільшити частку того з них, з ким проживають діти, за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, або якщо аліменти, які сплачуються на неповнолітніх дітей, не забезпечують в повному обсязі їх потреб. Таким чином, збільшення частки у спільному майні подружжя є можливими за наявності певних умов та обставин, наявність яких підлягає доказуванню в судовому засіданні. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В той же час, позивач [PERSON] не довела обставин, на які вона посилається в обґрунтування позовних вимог про збільшення своєї частки у спільному майні подружжя. Так, з оглянутої судом довідки №272 від 06.02.2017 року, вбачається, що станом на 01.02.2017 року [PERSON] не має заборгованості по сплаті аліментів, переплата становить 930,93 грн. При цьому суд констатує, що з часу, коли розпочалась сплата аліментів, а саме з 22.03.2012 року, заборгованість не виникала жодного разу. При цьому [PERSON] пояснила суду, що з часу присудження аліментів в квітні 2012 року, вона не зверталась до суду із заявами про збільшення розміру аліментів або про зміну порядку їх стягнення з твердої грошової суми на частку доходу відповідача. Позивач також пояснила, що вона користується державною соціальною допомогою, яка виплачується у випадку, коли розмір аліментів є меншим за 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представником відповідача надано письмові докази витрат, понесених відповідачем на утримання дітей, крім суми сплачених аліментів. Так, протягом грудня 2016 року [PERSON] придбано одягу для дітей на суму 1897 грн., протягом вересня листопада 2016 року перераховано на карткові рахунки дітей 1200 грн. З урахуванням викладеного, суд вважає пояснення позивача про недостатність сплачених [PERSON] аліментів на утримання дітей недоведеними. При цьому власні витрати [PERSON] на утримання доньок також нічим не підтверджуються. Позивачем не надано також доказів і тієї обставини, що [PERSON] не дбає про спільне майно та не несе витрат на його утримання, оскільки пояснення позивача в цій частині взагалі не підтверджені будь-якими доказами. З приводу пожежі у спірній квартирі, яка мала місце 02.09.2015 року, судом встановлено, що така пожежа виникла внаслідок підпалу, у вчиненні якого підозрювалась стороння особа, що ставить під сумнів неналежне виконання власниками своїх обовязків по утриманню майна. В той же час, свої пояснення про проведений у квартирі ремонту, усунення наслідків пожежі та інші покращення, позивач [PERSON] не підтвердила жодними доказами. При цьому суд констатує, що відповідач [PERSON] спірною квартирою не користується, і цю обставину сторони визнали у своїх поясненнях, крім того, до часу набрання рішенням Володимирецького районного суду від 20.09.2016 року законної сили [PERSON] взагалі заперечувала належність квартири [ADDRESS], до спільного майна подружжя. З урахуванням сукупності викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] недоведені, передбачені законом підстави для збільшення її частки у спільному майні подружжя відсутні, у звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed