Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 16.04.2014 року вона уклала з відповідачем письмовий договір позики, відповідно до якого позивачка передавала відповідачу грошові кошти в розмірі 128\~216, 00грн., кінцевий строк повернення яких сплив 16 квітня 2016 року, а [PERSON] зобов`язувався сплачувати 0,5 % за користування грошовими коштами на залишок суми позики. Оскільки останній свої зобовязання виконав не в повному обсязі, позивачка була змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Просила стягнути з [PERSON] на її користь борг за договором позики в сумі 113\~527, 00 грн., заборгованість за користування грошовими коштами у розмірі 18\~018, 46 грн., інфляційні збитки 5\~430, 22 грн., неустойку за невиконання умов договору 2\~454, 22 грн. та судові витрати. В судове засідання позивачка надала заяву, про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягає, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач до суду не зявився двічі, належно сповіщений про дату, час та місце розгляду справи. Письмових заперечень проти позову та клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 16.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу ( а.с.12,13). На виконання умов вищевказаного договору [PERSON] надав [PERSON] розписку про отримання грошових коштів в розмірі 128\~216, 00 грн.(а.с.35). Згідно п. 3 договору позики, позичальник зобовязується повернути суму грошових коштів у строк до 16.04.2016 року. У період з 21 липня 2014 року по 11 вересня 2014 року та 09.04.2015 відповідачем в рахунок часткового виконання умов договору позики від 16.04.2014 року було передано позивачці грошові кошти у розмірі 10\~680 грн. та 4\~000, 00 грн. (а.с.14-16). Відповідно до статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Виходячи з положень статей 6, 626-631, 526 ЦК України, укладений договір є обов'язковим для належного виконання сторонами, відповідно до його умов, вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, суд вбачає, що в строк, передбачений договором відповідач обовязок щодо повернення грошових коштів виконав не в повному обсязі. Розмір заборгованості за договором позики на 22.11.2016 року з вирахуванням поверненої суми становить 113\~527, 00 грн. Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до п. 4 договору позики, позичальник щомісячно виплачує позикодавцю 0,5 % за користування грошовими коштами на залишок суми позики до дня повернення усієї суми позики. Позивач просить стягнути загальну суму процентів за користування позикою станом на 22.11.2016 року 18\~018, 46 грн., проте, здійснюючи такий розрахунок, позивач не врахував того, що відповідачем на виконання умов договору було повернуто 4000, 00 грн. (а.с.15), у звязку з чим проведений позивачем розрахунок заборгованості в частині розрахунку процентів невірний. Тому, суд проводить розрахунок суми процентів за користування позикою станом на дату подання позову самостійно: за період з 16.04.2014 року по 20.06.2014 року (128\~216, 00 грн. х 0,5% х 3 ) проценти складають 1\~923, 24 грн., за період з 21.06.2014 року по 20.04.2015 року (117\~536, 00 грн. х 0,5% х 10) - 5\~876, 80грн та за період з 21.04.2015 року по 20.11.2016 року (113\~538, 00 грн. х 0,5% х 19) - 10\~785,92 грн. та загальний розмір процентів становить 18\~585, 96 грн. Згідно ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. Виходячи з положень ст. 11 ЦК України та ст. 12 ЦПК України загальна сума процентів за користування позикою, що підлягає задоволенню становить 18\~018, 46 грн. Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до статті 550 ЦК України\~право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. В статті 551 ЦК України\~\~визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до пункту 11 договору позики, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму, що складається з несплаченої у строк суми основного боргу, процентів, що встановлені цим договором, та неустойки в розмірі 3 % річних, яка нараховується від дня, коли грошові кошти мали бути повернуті, згідно п.3 цього договору, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві. Проведений розрахунок неустойки позивачем суд вважає таким, що не відповідає умовам укладеного між сторонами договору. За вказаних обставин суд виходячи з умов договору вважає за необхідне самостійно провести такий розрахунок. Так, неустойка за договором позики становить 2\~259, 69 грн. ( за формулою 113\~527, 00 грн. (сума основного боргу) та 18\~018, 46 грн.(проценти, що встановлені цим договором) помножені на 209 днів (кількість прострочених зобовязання з 16.04.2016 року по 20.11.2016 року) помноженої 3 % та поділеної на 365 днів), яка підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до розяснень п. 3.1, 7.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою\~статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути інфляційні нарахування на суму заборгованості за договором позики за період з 01 травня 2016 року до 30 жовтня 2016 року. Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, тому наданий позивачем розрахунок в частині нарахування індексу інфляції проведений з порушенням. За вказаних обставин, суд враховуючи рекомендації Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 62-79р. проводить розрахунок індексу інфляції виходячи з розміру боргу за договором 113\~527, 00 грн. та періоду з 01 травня 2016 року до 30 жовтня 2016 року за формулою: 4\~654, 61 грн. (113\~527, 00 грн. сума основного боргу помножена 1, 041 індекс інфляції за мінусом 113\~527, 00 грн.). А отже позовні вимоги про стягнення інфляційних збитків підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 4\~654,61 грн. В силу ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини вимог.\~

Outcome: partial