Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Лисичанського міського суду із позовною заявою до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона працювала в АТ «Лисичанськвугілля» з 11 березня 2008 року по 27 лютого 2021 року. 27 лютого 2021 року вона була звільнена. За період роботи в АТ «Лисичанськвугілля» перед нею утворилась заборгованість у розмірі 116 562,38 грн. На підставі викладеного позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 116 562,38 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Ухвалою від 11 червня 2021 року відкрито спрощене провадження у цій цивільній справі, постановлено справу розглядати в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Позивач про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. 19 липня 2021 року надала заяву в якій просила, розгляд справи провести без її участі, позов підтримала у повному обсязі. Надала суду заяву в якій не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення ухвали про відкриття провадження, копії позову з додатками та повісток на офіційну електронну адресу. До суду клопотання про відкладення розгляду справи або відзиву на позовну заяву відповідач не надав. З урахуванням положень ст. ст. 223, 280 ЦПК України та думки позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно з трудовою книжкою серії [NUMBER] , [PERSON] 11 березня 2008 року прийнята заступником головного бухгалтера з бухгалтерського обліку по переводу з шахти «Новодружеська». 27 лютого 2021 року вона звільнена за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, внаслідок порушення законодавства про працю та умов колективного договору з виплатою одноразової допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат (а.с. 6-11). Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з АТ «Лисичанськвугілля» та 27 лютого 2021 року звільнена згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України. З довідки № 08/58 від 13 травня 2021 року вбачається, що [PERSON] дійсно працювала в АТ «Лисичанськвугілля» на посаді заступника головного бухгалтера з 11 березня 2008 року по 27 лютого 2021 року, та станом на 13 травня 2021 року має заборгованість по заробітній платі в сумі 116 562,38 грн (а.с. 18). З довідки № 08/64 від 19 травня 2021 року, що середньоденна заробітна плата за останні два місяці становить 656,78 грн (а.с. 19). Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19 жовтня 1973 року, Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Станом на час ухвалення рішення судом доказів повного розрахунку з позивачем відповідачем не надано. Суд зазначає, що в ухвалі про відкриття провадження у справі відповідачу пропонувалось надати відзив на позовну заяву з документальним обґрунтуванням його доводів, проте, відповідач не надав суду ані відзиву, ані доказів сплати боргу. Таким чином, вина відповідача в порушенні вимог КЗпП України, знайшла своє підтвердження під час розгляду справи. Враховуючи те, що відповідачем не доведене повне погашення заборгованості, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення заборгованості з заробітної плати у розмірі 116 562,38 грн. обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Позивач разом з заборгованістю по заробітній платі просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, щодо даних позовних вимог суд зазначає наступне. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). (Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-648цс15 від 16 грудня 2015 року). З довідки відповідача № 08/64 від 19 травня 2021 року середньоденна заробітна плата позивача становить 656,78 грн (а.с. 19). Розрахована сума середньоденної заробітної плати не спростована відповідачем, нової довідки не надано, тому суд при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку керується саме нею. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку по день винесення судом рішення. Позивач була звільнена 27 лютого 2021 року, кількість робочих днів за час затримки виплати з 28 лютого 2021 року по 23 вересня 2021 року становить 133 робочих дня, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, що складає 93 262,76 грн (142 днів х 656,78 грн). Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральну шкоду позивач обґрунтовує, тим, що вона повинна була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини. ЇЇ моральна шкода полягає у душевних стражданнях, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Однак позивач відповідно до ст. 60 ЦПК України, не надала до суду жодних доказів, підтверджуючих дані про спричинення їй моральної шкоди з боку відповідача. Тому, в частині стягнення моральної шкоди позов задоволенню не підлягає. Таким чином, загальна сума виплат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становить 209 825,14 грн. (116 562,38 грн. + 93 262,76 грн.). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 1016357706 від 07 червня 2021 року про сплату судового збору на загальну суму 1 816 грн. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

Outcome: partial