Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, КП «Узберіжжя», [PERSON] про визнання недійсним результатів конкурсу на право укладання договору оренди, визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у 2000 році позивачка спільно з підприємцем [PERSON] побудувала кафе-бар «[INFO]», який розташований на південному пляжі у м. Одесі та експлуатувався позивачкою як фізичною особою-підприємцем протягом 2000-2008 років. 12 березня 2010 року, за результатами конкурсу на право укладення договору оренди будівель (споруд, приміщень), які є комунальною власністю, між КП «Узберіжжя» та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою [PERSON] був укладений договір оренди окремого індивідуально визначеного майна - твердого покриття, загальною площею 376 кв. м. Посилаючись на те, що вказане тверде покриття розташоване в одному місці з кафе-баром «[INFO]» і не може бути об'єктом оренди за спірним договором, а також на те, що конкурс на право укладення договору оренди будівель (споруд, приміщень), які є комунальною власністю проведено із порушеннями, позивачка просила суд задовольнити позов. Справа розглядалась судами неодноразово. Ухвалою суду від 25 лютого 2015 року за заявою представника позивачки позовні вимоги до [PERSON] про визнання недійсними результатів конкурсу на право укладення договору оренди, затверджених протоколом засідання, що відбулось 04 березня 2010 року та наказом директора КП «Узберіжжя» від 04 березня 2010 року №48-ОД, залишені без розгляду, у зв'язку з тим, що рішенням господарського суду Одеської області від 22 березня 2013 року договір оренди укладений між КП «Узберіжжя» та [PERSON] №48 від 12 березня 2010 року був розірваний. Тому, в кінцевому варіанті, [PERSON] просить визнати за нею право власності на конструктивні елементи та матеріали, що складали будівлю кафе-бару «[INFO]», загальною пл. 120 кв. м., що розташована на земельній ділянці пл. 376 кв. м. за адресою: [ADDRESS], а саме: підпірна стіна - монолітна залізобетонна, 21, 40 погонних метрів, декоративне огородження - цегляне суцільне, підлога бетонна пл. 120 кв. м. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, та надав пояснення аналогічні обставинам, викладеним у позовній заяві. Представник Одеської міської ради та виконавчого комітету Одеської міської ради у судовому засіданні заперечував проти задоволення вищевказаних позовних вимог. Представник КП «Узберіжжя» у судовому засіданні заперечував проти задоволення вищевказаних позовних вимог, та вказав, що кафе-бар «[INFO]», на його думку, є малою архітектурною формою, а не об'єктом нерухомості, а висновки судових експертиз від 25 червня 2011 року №3629 та від 13 травня 2013 року №2825, які вставили факт того, що кафе-бар «[INFO]» є нерухомим майном - є невірними. Вважають, що вказане було встановлено також рішенням господарського суду Одеської області від 23 липня 2010 року у справі № 17/79-10-2873. Також зазначив, що «Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкту до експлуатації» від 25 листопада 1999 року є недійсним, оскільки в ньому відсутній повний список членів комісії разом з печатками та їх підписами. Крім того, представник КП «Узберіжжя» зазначив, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували право власності [PERSON] на спірний об'єкт. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, прийнявши до уваги докази, вислухавши думки представників сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 41 Конституції України право власності набувається у порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що з 2000 року по 2008 рік на території пляжу «Аркадія» в м. Одесі функціонував кафе-бар «[INFO]», який експлуатувався фізичною особою-підприємцем [PERSON] як заклад громадського харчування. З матеріалів справи вбачається, що з 07 квітня 1998 року по 15 листопада 2010 року [PERSON] мала статус фізичної особи-підприємця, відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії [NUMBER]. 31 березня 1998 року Приморська районна адміністрація м. Одеси погодила ескізний проект павільйону кафе-бару «[INFO]» на південному пляжі «Аркадія» приватному підприємцю [PERSON] 28 квітня 1998 року між [PERSON] та позивачкою був укладений договір про співпрацю, предметом якого була організація торгового забезпечення та громадського харчування у кафе-барі «[INFO]» на пляжі «Аркадія» та реконструкція павільйону кафе-бару «[INFO]». Також встановлено, що будівля кафе-бару «[INFO]» побудована позивачкою [PERSON] спільно з підприємцем [PERSON] на підставі дозволу Інспекції ДАБК при Головному управлінні архітектури та містобудування м. Одеси № 100 від 07 травня 1998 року та висновку Головного управління архітектури та містобудування № 438/98 від 04 травня 1998 року. Доводи представника «Узберіжжя» про незаконну реконструкцію позивачкою спірного приміщення спростовується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 1999 року, що набрало чинності, яким позивачка була включена до кола осіб, яким дозволено виконання робіт з реконструкції павільйону кафе-бара «[INFO]». 05 серпня 1999 року був укладений договір купівлі-продажу частини майна, яке перебуває у спільній частковій власності, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала частину у спільній частковій власності на споруду - металоконструкції під кафе-бар «[INFO]», яка належала продавцю. Посилання представника відповідача про те, що «Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкту до експлуатації» від 25 листопада 1999 року є неповним, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки вказаний акт не оскаржувався жодним зі сторін, а таму є чинним. Кафе-бар «[INFO]» був прийнятий в експлуатацію 02 лютого 2000 року актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкту до експлуатації. 22 травня 2000 року [PERSON] було надано дозвіл Приморської районної адміністрації № 76 на розміщення об'єкта торгівлі, громадського харчування та сфери послуг - павільйон «[INFO]» з літньою площадкою. Таким чином, спірне майно протягом 2000-2008 років експлуатувалось позивачкою як фізичною особою-підприємцем у якості закладу громадського харчування, що підтверджується залученими до справи документами, до нього були під'єднані усі необхідні інженерні мережі, в тому числі електро-, водопостачання, водовідведення тощо. Висновком Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 3629 від 25 червня 2011 року судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що наявна на місці проведення експертизи бетонна підлога кафе-бару «[INFO]» не є твердим покриттям, аналогічним твердому покриттю прилеглої території пляжу «Аркадія». Таким чином, висновок експертизи доводить наявність на спірному місці саме бетонної підлоги кафе-бару «[INFO]» та відсутність твердого покриття. Крім того, у висновку зазначено, що досліджуваний об'єкт кафе-бару «[INFO]» нерозривно пов'язаний з земельною ділянкою, переміщення якого без втрати їх функціонального призначення було неможливо. Ст. 184 ЦК України встановлено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Також судом встановлено, що кафе-бар «[INFO]» був закінчений будівництвом 02 лютого 2000 року, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року. Набуття права власності на новостворене нерухоме майно регулювалося Законом України «Про власність», відповідно до ст. 12 якого підставами виникнення права приватної власності визнавалася праця громадян як основа створення і примноження їх власності; громадянин набував права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Частиною 4 ст. 13 зазначеного Закону, встановлено, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян. Але особливого порядку набуття права власності на новостворене нерухоме майно попередніми законодавчими актами України не встановлювалося, що спростовує доводи представника відповідача про відсутність будь-яких правовстановлюючих документів на спірний об'єкт. У судовому засіданні також доведено, що будівля кафе-бару «[INFO]» була частково демонтована. За висновком № 2825 від 13 травня 2013 року додаткової судової будівельно-технічної експертизи на час проведення натурного дослідження встановлений перелік і характеристики конструктивних елементів будівлі кафе-бару «[INFO]»: підпорна стіна монолітна залізобетонна, декоративне огородження цегляне суцільне, підлога бетонна. Висновком встановлені розміри конструктивних елементів: підпірна стінка монолітна залізобетонна 21, 40 п. м., покриття 328, 50 кв. м. Також встановлено, що будівля кафе-бару «[INFO]» була об'єктом нерухомого майна, що спростовує доводи представника ПП «Узберіжжя» про те, що спірний об'єкт є лише малою архітектурною формою. Вищевказані експертизи не викликають в суду сумнівів, тому суд їх бере за основу при винесенні рішення. Натомість, твердження представника відповідача про те, що вищевказані висновки експертів незаконні, не були доведені у судовому засіданні, та не підтверджуються жодними наявними в матеріалах доказами. Враховуючи, що між сторонами цього спору існує спір про право на зазначене приміщення, жодна з сторін не вправі була самовільно здійснювати демонтаж, руйнування, псування спірного приміщення до вирішення цього питання судом. Цей конституційний принцип, закріплений в ст. 41 Конституції України, передбачає, що право власності може бути припинено у порядок та спосіб, що визначений законом. Пошкодження майна позивача, його руйнування, здійснено без будь-якої правової підстави, не у спосіб та порядок, визначений законом, тобто самоуправно. Статтею 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, правовий режим власності. На момент закінчення будівництва кафе-бару «[INFO]» закон не визначав такого порядку набуття права власності, який встановлений чинним Цивільним кодексом України й існує сьогодні. Створення нерухомого майна відповідно до наданого дозволу та введення його в експлуатацію було достатньо правовою підставою для виникнення та набуття позивачем права власності на це майно. Ст. 22 Конституції України встановлено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Таким чином, норми Конституції України гарантують позивачці [PERSON] набуття права власності за законами, що діяли на момент створення нею майна та не допускають звуження обсягу цього права (права власності) при прийнятті нового закону - Цивільного кодексу України 2003 року. Суд критично ставиться до доводів представника ПП «Узберіжжя» про те, що відсутність кафе-бару «[INFO]» встановлена рішенням господарського суду Одеської області від 23 липня 2010 року у справі № 17/79-10-2873, оскільки зазначене рішення було скасоване постановою Вищого господарського суду України від 15 листопада 2010 року, а при новому розгляді провадження у цій справі було припинено. Отже, рішення, на яке посилається представник відповідача, не має преюдиціального значення для цієї справи. Таким чином, зібранні у справі докази та їх належна оцінка вказують, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на конструктивні елементи та матеріали, що складали будівлю кафе-бару «[INFO]», загальною пл. 120 кв. м., що розташована на земельній ділянці пл. 376 кв. м. за адресою: [ADDRESS], а саме: підпірна стіна - монолітна залізобетонна, 21, 40 погонних метрів, декоративне огородження - цегляне суцільне, підлога бетонна пл. 120 кв. м., є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved