Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовною заявою до [PERSON], якій просить визнати її та її неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS], чим усунути перешкоди у користуванні будинком. Позов мотивований тим, що [PERSON] є власником вищевказаного житлового будинку, що стверджується довідкою виконкому Норинської сільської ради Овруцького району Житомирської області № 82 від 20.01.2014 року; відповідач [PERSON] є її колишньою невісткою та зареєстрована разом із своїми двома неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] в належному позивачу на праві власності будинку по [ADDRESS], що стверджується довідкою виконкому Норинської сільської ради Овруцького району Житомирської області № 81 від 20.01.2014 року; проте відповідач у ньому не проживає біля п'яти років, так як фактично проживає у своєї матері, з нею проживає її син [PERSON], тоді як син [PERSON] проживає разом з батьком в [ADDRESS]; в будинку відсутні будь-які її речі. Позивач вважає, що реєстрація відповідача з двома неповнолітніми дітьми у належному позивачу будинку порушує її права власника щодо розпорядження та користування будинком. Відтак, просить на підставі ст.150 ЖК України та ст.ст.391, 405 ЦК України позов задоволити. Відповідач та третя особа, будучи належно повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не прибули, Відповідач про причини неявки не повідомила. В судових засіданннях 01.04.2014 року та 20.05.2014 року відповідач позов не визнала, хоча і підтвердила, що вона і її діти фактично не проживають у будинку позивача, просила у його задоволенні відмовити. В судовому засіданні 01.04.2013 року представник органу опіки і піклуванння проти позову в частині вимоги про визнання дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, заперечила, в решті позовних вимог покладається на розсуд суду. 20.05.2014 року орган опіки та піклування подав заяву про розгляд справи за відсутності її представника, у вирішенні справи покладається на розсуд суду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], що довідкою виконкому Норинської сільської ради Овруцького району Житомирської області № 82 від 20.01.2014 року. У будинку зареєстровані девять осіб, серед яких: голова господарства [PERSON], [INFO], пенсіонерка; син [PERSON], [INFO]; онук [PERSON], [INFO]; співмешканка [PERSON], [INFO], перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років; син співмешканки [PERSON], [INFO], учень Бондарівської ЗОШ, що стверджується довідкою виконкому Норинської сільської ради Овруцького району Житомирської області № 81 від 20.01.2014 року Позивач стверджує, що відповідач не проживає у житловому будинку [ADDRESS] біля п'яти років, тобто з моменту реєстрації, фактично проживає в іншому місці без реєстрації - на даний час в іншому житловому будинку в с.Норинськ, з нею проживає її син [PERSON], тоді як син [PERSON] проживає разом з бабусею та батьком в [ADDRESS], оскільки там відвідує школу; в будинку відсутні будь-які її речі. Наведені обставини стверджуються довідкою виконкому Норинської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 21.05.2014 року № 800, актами обстеження сім'ї від 28.03.2014 року, довідкою виконкому Бондарівської ЗОШ від 10.06.2014 року № 571 та визнані відповідачем. Згідно з ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Права власника будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які перебачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. За ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом. Згідно з ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач була зареєстрована у належному позивачу будинку як співмешканка сина позивача - [PERSON] і на даний час не є членом сім`ї власника будинку. Суду не надано доказів, що підтверджують право відповідача на збереження за нею права на житло у будинку [ADDRESS] при відсутності за місцем проживання понад рік. Вищенаведене є підставою для визнання відповідача, у відповідності до вимог ст.150 ЖК України, такою, що втратила право користування належним позивачу житловим приміщенням. Згідно з ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. З огляду на вказані норми ст.29 ЦК України та визнану відповідачем і підтверджену належними доказами обставину фактичного проживання сина відповідача - неповнолітнього [PERSON], [INFO], з бабусею та батьком у [ADDRESS], де він навчається у Бондарівській ЗОШ, суд вбачає за можливе також визнати його - [PERSON] - таким, що втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням. Оскільки малолітній син відповідача - [PERSON], [INFO], є онуком позивача та сином [PERSON], а останній зареєстрований і проживає у належному позивачу житловому проміщенні, як член сім`ї власника житла, відтак, виходячи з норм ст.29 ЦК України підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням, відсутні. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 243,60 грн. Тому

Outcome: approved