Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми боргу в розмірі 41000 гривень та судових витрат. Позивач через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі, на підставі наявних у справі доказів, не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 29 грудня 2015 року та 22 січня 2016 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: Вісімнадцятого червня 2013 року, [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти у розмірі 41000 гривень, що підтверджується розпискою від 18 червня 2013 року (а.с.6-7,8,9,10,11,36). Згідно тексту розписки, своїм підписом [PERSON], по суті підтвердив отримання цих коштів, та взяв на себе зобов'язання повернути їх [PERSON] в строк до 01 липня 2014 року (а.с.11,36). У зв`язку із неповерненням [PERSON] грошових коштів у вказаний в розписці строк, [PERSON], подала до нього позов, яким просить стягнути з нього борг у розмірі 41000 гривень (а.с.3-5). Вказані обставини встановлені судом виключно на підставі тих письмових доказів, які є в матеріалах справи, на момент її розгляду. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини, в яких позивач виступає позикодавцем, а відповідач позичальником, та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобов'язанні, на повернення йому відповідачем, як боржником у цьому зобов'язанні, отриманої ним суми позики. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 Цивільного Кодексу України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статті 1046 Цивільного Кодексу України за договором про надання позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З огляду на фактичні дані, які містяться у розписці, 18 червня 2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за яким [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 41000 гривень, а [PERSON] взяв на себе зобов'язання їх повернути у строк до 01 липня 2014 року (а.с.11,36). Факт належного виконання позикодавцем [PERSON] свого зобов'язання з передачі позики у розмірі 41000 гривень позичальнику [PERSON], підтверджується розпискою, що складена 18 червня 2013 року (а.с.11,36), яка також свідчить і про те, що позику отримав саме [PERSON]. Виходячи з положень частин перших статей 526, 529 та 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Поряд з цим, згідно з частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Сторони договору встановили, що [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] суму позики до 01 липня 2014 року (а.с.3-5,11,36). Отже, позивач та відповідач, встановили порядок і строк виконання зобов'язання з повернення позики. Суд вважає, що встановлений сторонами договору зміст зобов'язання та умови його виконання повністю узгоджуються з положеннями статті 1046, частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України. Відповідно до положень частини першої статті 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позичальник належно виконав взяте на себе зобов'язання по поверненню суми позики позикодавцю. Зважаючи на встановлені обставини, та враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобов'язання на підставі договору позики, по її поверненню, а тому вважає доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні, на повернення йому відповідачем, як боржником, суми позики. З огляду на це та те, що право позивача на повернення їй суми позики у розмірі 41000 гривень порушене саме відповідачем, матеріально-правові вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу у вказаній сумі, слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 487 гривень 20 копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.2,14), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача повністю. Отже,

Outcome: approved