Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом та просить визнати відомості поширені письмово відповідачем ПАТ «Укрнафтахімпрект» в його листі адресованому на ім»я позивача від 16.03.2015 р. № 03-241п на одному аркуші - в другому абзаці: «При цьому враховано порівняно невисокий рівень Вашої кваліфікації серед розглянутих кандидатур», в третьому абзаці: «Як виявилось, переведення Вас на посаду завідувача групи було передчасним - спеціаліст на такій посаді повинен самостійно працювати і приймати рішення, співпрацювати в групі з молодими спеціалістами і навчати їх», в восьмому абзаці: «… за 28 років праці Ви так і не набули необхідних навичок…», в десятому абзаці: «Іншими словами, на протязі 2-х місяців Вам як завідувачу групи надається можливість довести свою компетентність, здатність самостійно працювати і приймати рішення, співпрацювати в групі з молодими спеціалістами і навчати молодих спеціалістів, а зрештою буде прийнято відповідне рішення» і в листі, адресованому на ім»я заступника директора департаменту Державної інспекції України з питань праці [PERSON] від 16.03.2015 р. № 3-242п в другому абзаці: «Причиною такого рішення є недостатній рівень кваліфікації працівника [PERSON].», в третьому абзаці: «Як виявилось, переведення її на посаду завідувача групи було передчасним - спеціаліст на такій посаді повинен самостійно працювати і приймати рішення, співпрацювати в групі з молодими спеціалістами і навчати їх. Десяти років [PERSON] не вистачило, щоб підвищити рівень своєї кваліфікації», в шостому абзаці: «Іншими словами, на протязі 2-х місяців [PERSON] як завідувачу групи надається можливість довести свою компетентність, здатність самостійно працювати і приймати рішення, співпрацювати в групі з молодими спеціалістами і навчати молодих спеціалістів, а зрештою буде прийнято відповідне рішення» - як такими, що не відповідають дійсності і принижують честь та гідність і ділову репутацію; зобов»язати ПАТ «Укрнафтахімпроект» відкликати листа з Державної інспекції України з питань праці [PERSON] від 16.03.2015 р. № 03-242п та лист від 16.03.2015 р. № 03-241п за підписом голови Правління [PERSON] надісланий на ім»я [PERSON] та письмово вибачитись перед позивачем; у часткове відшкодування завданої моральної шкоди стягнути з відповідача грошову сатисфакцію в сумі 20 000,00 грн. та судові витрати. Позивач свої вимоги мотивує тим, що відомості викладені і розповсюджені відповідачем у листах не відповідають дійсності та є неправдивими, порочать честь, гідність та ділову репутацію. Так, за 28 років роботи у відповідача позивач н мав жодних претензій стосовно виконання службових обов»язків, останні 10 років позивач працює на посаді завідувача групи бездоганно. Жодним чином не порушувала посадові інструкції, не притягувалась до дисциплінарної і матеріальної відповідальності. За належну роботу неодноразово заохочувалась похвальними грамотами і іменним годинником. Рішення ж про призначення позивача на посаду керівника групи приймалось з дотриманням усіх вимог чинного законодавства, з виданням відповідного наказу, оскільки мала відповідну освіту і кваліфікацію, що підтверджується дипломом про отримання вищої освіти і стажем роботи. Крім того позивач стверджує, що висловлювання відповідача у листах є голослівними, зважаючи на те, що комісійно її роботу ніхто не перевіряв, не актував та не забраковував. Таким чином неправомірними діями відповідача завдано моральну шкоду, яка виразилась у тривалих моральних стражданнях і переживаннях і позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач, її представник підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити. Представник відповідача заперечував щодо задоволення вимог. Зазначив, що інформація яка міститься у наданих позивачем листах складається як з оціночних суджень і допустимих критичних зауважень. Крім того презумпція недостовірності виключена з ЦК України. Ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів, в свою чергу ст.. 40 Конституції України передбачено право фізичних та юридичних осіб направляти індивідуальні чи колективні звернення до органів державної влади. Зважаючи на те, що лист направлений до Державної інспекції України з питань праці був відповідь на вимогу Інспекції по перевірці скарги позивача, а тому Товариство скористалось своїм правом на звернення на спростування інформації викладеної [PERSON] До того ж певні висловлювання відповідача викладені у виразах, прийнятих у спілкуванні та не містять образливих висловів. Також, зазначив представник відповідача, такий спосіб захисту як принесення вибачення у письмовому вигляді не передбачений чинним законодавством України. За таких обставин представник ПАТ «Укрнафтохімпроект» просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. В свою чергу положеннями ст.. 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Встановлено, що [PERSON] займає у відповідача посаду завідувача групи. Встановлено, що 16.03.2015 р. в адресу [PERSON] у відповідь на звернення позивача відповідачем головою Правління ПАТ «Укрнафтахімпроект» було направлено лист № 03-241п де, зокрема, зазначено: « При цьому було враховано порівняно невисокий рівень Вашої кваліфікації серед розглянутих кандидатур», «Як виявилось, переведення Вас на посаду завідувача групи було передчасним - спеціаліст на такій посаді повинен самостійно працювати і приймати рішення, співпрацювати в групі з молодими спеціалістами і навчати їх», «… за 28 років праці Ви так і не набули необхідних навичок…», «Іншими словами, на протязі 2-х місяців Вам як завідувачу групи надається можливість довести свою компетентність, здатність самостійно працювати і приймати рішення, співпрацювати в групі з молодими спеціалістами і навчати молодих спеціалістів, а зрештою буде прийнято відповідне рішення». Також не заперечувалось представником відповідача, що того ж дня 16.03.2015 р. ПАТ «Укрнафтохімпроект» в адресу заступника директора департаменту Державної інспекції України з питань праці за № 03-242п направлено відповідь на запит від 03.03.2015 р. № 415/26/21/03/647-15. У зазначеній відповіді викладено в тому числі наступне: «Причиною такого рішення є недостатній рівень кваліфікації працівника [PERSON].», «Як виявилось, переведення її на посаду завідувача групи було передчасним - спеціаліст на такій посаді повинен самостійно працювати і приймати рішення, співпрацювати в групі з молодими спеціалістами і навчати їх. Десяти років [PERSON] не вистачило, щоб підвищити рівень своєї кваліфікації», «Іншими словами, на протязі 2-х місяців [PERSON] як завідувачу групи надається можливість довести свою компетентність, здатність самостійно працювати і приймати рішення, співпрацювати в групі з молодими спеціалістами і навчати молодих спеціалістів, а зрештою буде прийнято відповідне рішення». Позивач, її представник зазначають, що такі висловлювання є неправдивими та такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію. Згідно до п. 15 Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь - якій спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно та своєчасно здійснювати своє немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджуються про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства вчиненні будь - яких інших дій (наприклад, порушення норм моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо). Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема опублікування її у пресі, поширення в мережі інтернет. При цьому Пленум Верховного Суду України у вищезазначеній постанові також звернув увагу на те, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критики, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучі вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції (п. 19 постанови). Не заперечувалась в судовому засіданні позивачем, її представником та обставина, що лист а адресу [PERSON] направлений відповідачем у відповідь на звернення останньої, в свою а лист в адресу Державної інспекції на запит представника останньої. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає в свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. З огляду на характер викладеного, можна прийти до висновку щодо того, що висловлювання відповідача є оціночним судженням, думкою роботодавця щодо свого робітника, а не інформацією в розумінні положень чинного законодавства і не можуть визнаватися неправдивими та не підлягають спростуванню. Крім того, суд бере до уваги твердження представника відповідача, що такий засіб захисту, як примусове вибачення не передбачено ст.ст. 16, 277 ЦК України. , про що роз»яснено Пленумом Верховного Суду України у Постанові № 1 від 27.02.2009 р. п. 26. Приписами ст. 270 ЦК України встановлені види особистих немайнових прав, зокрема, право на повагу до гідності та честі, що відповідно до вимог ст. 269 ЦК України належать фізичній особі довіку. Положеннями ст. 27 Конституції України кожен має право на повагу його гідності. Кожна сторона, відповідно до положень ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України, зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, в основу рішення неможливо покласти самі твердження позивача щодо приниження її честі, гідності та ділової репутації висловлюваннями відповідача, які є особистою думкою керівництва щодо свого працівника. Згідно до вимог ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Зважаючи на те, що відповідачем не було порушено права [PERSON] підстави для висновку щодо завдання моральної шкоди та її стягнення у заявленому позивачем розмірі 20 000,00 грн. відсутні. Підсумовуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку про відмову [PERSON] у задоволені позову. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed