Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд розірвати шлюб, укладений з відповідачем, зареєстрований 24 квітня 1988 року в Палаці одруження «Дзержинський» м. Харкова, актовий запис № 832. Також просить визнати за нею право власності на Ѕ частину трикімнатної квартири [ADDRESS] , житловою площею 43,7 кв.м., загальною площею 63,9 кв.м. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог посилалась, що з відповідачем перебувають у шлюбі, зареєстрованому 24 квітня 1988 року в Палаці одруження «Дзержинський» м. Харкова, актовий запис № 832. У шлюбі в них з відповідачем народилась дочка - [PERSON] , [INFO] , яка є повнолітньою. Зазначила, що в період спільного проживання з відповідачем однією сім`єю їм не вдалося створити дружнє гарне подружжя, як з`ясувалося, вони мають різні характери та погляди на життя, з цієї причини між ними постійно виникають суперечки та сварки. Часто вони не мали змоги дійти згоди з різних питань сімейного життя. Посилалася, що її чоловік допустив подружню зраду, наразі сім`я зберігається лише формально, їх нічого більше не поєднує, шлюбно-сімейних стосунків вони не підтримують понад один рік, на думку позивача, причиною припинення шлюбних відносин послугувала подружня зрада чоловіка. Зазначила, що в період перебування у шлюбі ними з відповідачем за спільні кошти була придбана трикімнатна квартира [ADDRESS] , житлова площа квартири становить 43,7 кв.м., загальна площа - 63,9 кв.м. Чоловік не визнає за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири, вважає, що квартира належить йому. Позивач вважає, що оскільки спірне майно було придбано у період перебування сторін у шлюбі, воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому їй належить Ѕ частина спірної квартири. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04 січня 2021 року відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання. 09 березня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , зі змісту якого вбачається, що відповідач частково визнає пред`явлені до нього позивачем позовні вимоги, в обґрунтування обраної позиції посилався, що дійсно вони з позивачкою не підтримують шлюбно-сімейних відносин впродовж року, шлюб існує суто формально, а тому наявні підстави для розірвання шлюбу. Щодо позовних вимог про поділ спільного майна подружжя зауважив, що позивач не зазначає у пред`явленому позові, що спірна квартира [ADDRESS] , була придбана на кошти, які були отримані від реалізації іншої квартири, а саме - квартири [ADDRESS] та в придбанні якої свого часу брали участь й їх з позивачкою батьки. Посилався, що за домовленістю між ними квартира придбавалася для проживання родини, включаючи їх дочку - [PERSON] , та за домовленістю вважалася спільним майном трьох членів сім`ї. Коли вони придбали спірну квартиру [ADDRESS] , вони проживали з позивачкою та їх повнолітньою дочкою разом, усі перебували на реєстраційному обліку за адресою вказаного жилого приміщення, вели спільне господарство, мали загальний сімейний бюджет. За вказаних обставин, на думку відповідача, квартира, що є предметом спору, є спільним майном всіх членів сім`ї та повинна бути поділена у рівних частках - по 1/3 частці кожному, між ним, позивачкою та їх дочкою - [PERSON] . Таким чином зазначив, що в частині позовних вимог про розірвання шлюбу визнає позовні вимоги повністю, а в частині поділу майна подружжя - визнає частково. 16 березня 2021 року надійшла заява [PERSON] , в якій вона просить суд прийняти до спільного розгляду з первісним позовом позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору про визнання права власності на 1/3 частину квартири, та об`єднати ці позови в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , проте, оскільки [PERSON] було пред`явлено позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, відповідачем [PERSON] заявлене ним клопотання було відкликано, а тому судом не розглядалось. 19 березня 2021 року від позивачки надійшла відповідь на відзив, у якій вона посилалася, що категорично не погоджується з позицією, викладеною відповідачем у відзиві на позовну заяву щодо необхідності провести поділ спірної квартири на трьох - на неї, відповідача та їх дочку. Зазначила, що 24 січня 1996 року відповідач уклав з підприємством «САТП-2001», на якому він працював, договір на участь у будівництві житлового будинку в [ADDRESS] . 24 січня 1997 року її чоловік [PERSON] уклав нотаріально посвідчений Договір з КП «Харківське спеціалізоване автотранспортне підприємство» про дольову участь у будівництві вище зазначеного житлового будинку, згідно з яким її чоловік повинен був перерахувати на розрахунковий рахунок «САТП-2001» гроші в розмірі 6051 грн. та по закінченні будівництва та введенні будинку в експлуатацію, отримати трикімнатну квартиру. Згідно з актом прийому-передачі квартири, її чоловік сплатив всю вартість квартири в розмірі 6051 грн. та отримав 24.01.1997 квартиру. Виплачені чоловіком кошти в розмірі 6051 грн. були з їх сімейного бюджету, оскільки вони з відповідачем обидва працювали. Їх з відповідачем дочці на час придбання вказаної квартири було лише 7 років, тому вона жодним чином не могла приймати участь у придбанні вказаної квартири. Зазначила, що її батьки та батьки чоловіка - відповідача по справі, допомагали їм в придбанні квартири, але їх допомога була добровільною, і жодних умов для здійснення такої допомоги ними не ставилося, квартира придбавалася з метою проживання у ній їх сім`ї, і дочки в тому числі, проте ніякої домовленості між нею та відповідачем, між ними та батьками щодо придбання квартири у спільну власність трьох членів родини не йшлося. Посилалася, що квартиру [ADDRESS] вони продали за 544 768,80 грн. 27.07.2010 та 04 лютого 2011 купили квартиру [ADDRESS] , за яку сплатили 454 000 грн., різницю у вартості квартир витратили на ремонт спірної квартири. Зазначила, що їх з відповідачем дочка на час придбання спірної квартири навчалася в НТУ «Харківський політехнічний інститут», вона не мала коштів ані для купівлі спірної квартири, ані для участі у поповненні сімейного бюджету, вона повністю перебувала на їх з відповідачем забезпеченні. Те, що вони усі разом однією сім`єю проживали за адресою спірної квартири, є природнім, але реєстрація та постійне проживання особи в квартирі не є підставою для отримання частини квартири у власність. Також зауважила, що вказані вище квартири після їх придбання на праві власності були зареєстровані тільки на ім`я відповідача, а з 2011 року, тобто з часу придбання спірної квартири, ані з боку чоловіка, ані з боку дочки не виникало питання про визнання за дочкою права власності на частину даного жилого приміщення. За вказаних обставин, вважала позицію відповідача необґрунтованою та такою, що викривлює дійсні обставини справи. 01 квітня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він посилався, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана зі значною матеріальною допомогою їх з позивачкою батьків та ремонт у вказаній квартирі був зроблений переважно за їх грошові кошти, багато оздоблювальних робіт в квартирі він проводив самостійно, однак тільки незначна частина витрат на ремонт квартири була витрачена з їх з позивачкою бюджету. Посилався, що ремонт у квартирі [ADDRESS] був зроблений переважно за грошові кошти їх батьків, а не з сімейного бюджету, як посилається на це позивачка. Зауважив, що керується почуттями любові до дочки, коли вважає, що квартиру необхідно ділити на трьох, оскільки баби та дід любили свою онуку, вся матеріальна допомога з їх боку з придбавання всіх об`єктів нерухомості надавалася ними із врахуванням інтересів їх онуки та дочки сторін, тому на думку відповідача, є підстави для визнання права власності на 1/3 частину вказаної квартири за їх дочкою. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30 червня 2021 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] , прийнято до спільного розгляду заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] про визнання права власності з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07 липня 2021 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи. Позивач та її представник у судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги за первісним позовом підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Проти задоволення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, заперечували, просили відмовити в їх задоволенні. Відповідач та його представник у судовому засіданні частково визнали позовні вимоги за первісним позовом, проти задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу не заперечували, водночас, наголошували на тому, що з боку відповідача не було подружньої зради, та що вказана обставина позивачем не доведена, а тому не може бути прийнята до уваги. Щодо позовних вимог за первісним позовом про поділ спільного майна подружжя вважали, що квартира повинна бути поділена на трьох - позивача, відповідача та дочку сторін. Позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, визнали, проти їх задоволення не заперечували. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, покази свідка, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. 24 квітня 1988 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований у Палаці одруження «Дзержинський» м. Харкова, що знаходить своє підтвердження свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 24 квітня 1988 року Палацом одруження « Дзержинський ». У шлюбі у сторін [INFO] народилась дочка [PERSON] , про що 14 жовтня 1988 року Палацом новонароджених м. Харкова було видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Згідно з Договором, укладеним 24 січня 1996 року між «САТП-2001» та [PERSON] , учасником будівництва житлового будинку в [ADDRESS] , [PERSON] , як учаснику будівництва у житловому будинку, що будується, виділено трикімнатну квартиру, загальною площею 65,0 м2, вартістю 3250 доларів США, що становить 50 доларів США за 1 квадратний метр загальної площі на момент здійснення оплати. Відповідно до Договору про дольову участь у будівництві житлового будинку по [ADDRESS] від 24.01.1997, укладеним між «САТП-2001» та дольщиком [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В. 24.01.1997, зареєстровано в реєстрі за № 330, «САТ-2001» здійснює будівництво одного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , і-з залученням коштів дольщика, по закінченні будівництва, надає дольщику квартиру у власність відповідно з його часткою в цьому будівництві (п. 1.1. Договору). Після закінчення будівництва і введення в експлуатацію житлового будинку передати дольщику по акту прийому-передачі трикімнатну квартиру № 210 , житловою площею 39,4 кв.м., загальною площею 65,8 кв.м. Видати дольщику акт прийому-передачі про надання йому квартири, зазначивши її номер, поверх, загальну і житлову площу, який разом з даним договором з правовстановлюючим документом на квартиру та є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.1.2. Договору). Вимогами п. 2.2.1. Договору сторонами погоджено, що у строк до дня підписання цього договору сторонами, дольщик зобов`язаний перерахувати на розрахунковий рахунок «САТ-2001» № [NUMBER] в Жовтневому відділенні УАТ ПІБ м. Харкова МФО 351373, код 00450938 гроші в сумі 6051,00 грн. Як убачається з акту прийому-передачі в житловому будинку [ADDRESS] від 24 січня 1997 року, Харківське колективне «САТП-2001» передало, а [PERSON] прийняв , згідно з Договором № 330 від 24 січня 1997 року про дольову участь у будівництві житлового будинку, трикімнатну квартиру [ADDRESS] , замовник виконав у повному обсязі усі будівельні роботи, а дольщик сплатив повністю вартість квартири в розмірі 6051,00 гривень. Таким чином знаходить своє підтвердження обставина того, що [PERSON] та [PERSON] за час перебування у зареєстрованому шлюбі було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно з договором купівлі-продажу, укладеним 27 липня 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.П., зареєстровано в реєстрі за № 1275, [PERSON] , як продавець, передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] , як покупець, прийняла у власність вказаний об`єкт нерухомого майна та сплатила за нього обумовлену цим договором грошову суму в розмірі 544 768,80 гривень. Вимогами п.7 вказаного Договору сторонами погоджено, що [PERSON] , дружина продавця, надала згоду на продаж вказаної вище квартири її чоловіком, посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Петриченко О.П. 27.07.2010, зареєстровано в реєстрі за №1273. Як убачається з договору купівлі-продажу, укладеного 04 лютого 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С.А., зареєстровано в реєстрі за № 210, [PERSON] , як продавець, передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] , як покупець, прийняв у власність вказаний об`єкт нерухомого майна та сплатив за нього обумовлену цим договором грошову суму в розмірі 452 000,00 гривень. Вимогами п. 11 вказаного Договору сторонами погоджено, що цей договір укладений за згодою дружини покупця - [PERSON] , згідно із заявою, посвідченою приватним нотаріусом ХМНО Костенко С.А. 04.02.2011, зареєстровано в реєстрі за № 209. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] , що знаходить своє підтвердження Витягом Про державну реєстрацію прав у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №витягу 29065342 від 21.02.2011. З огляду на викладене, убачається, що позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] за час перебування у зареєстрованому шлюбі після відчуження раніше придбаної подружжям квартири [ADDRESS] , було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно з інформацією, отриманою з Реєстру територіальної громади міста Харкова, позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - дочка сторін [PERSON] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 14 жовтня 1988 року Палацом новонароджених в м. Харкові, [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась дочка - [PERSON] . 29 червня 2009 року [PERSON] закінчила Національний технічний університет «Харківський політехнічний інститут» та отримала базову вищу освіту за напрямом підготовки «Менеджмент» та здобула кваліфікацію бакалавра з менеджменту, що знаходить своє підтвердження дипломом серії [NUMBER] , виданим 29 червня 2009 року за підписом ректора НТУ «ХПІ» [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вони з чоловіком та свахою - матір`ю позивачки [PERSON] давали грошові кошти на ремонт першої квартири, яка була придбана подружжям - квартири [ADDRESS] . Посилалася, що за їх з чоловіком кошти та кошти матері позивачки вони проводили проводку у вказаній квартирі, штукатурили стіни, купували двері, сантехніку. При цьому зазначила, що коли вони надавали допомогу у ремонті квартири вони бажали, щоб квартира належала не тільки подружжю, але й і онуці - [PERSON] , проте це було лише їх усною домовленістю, ніяких документів з цього приводу вони не оформлювали. Також зазначила, що квартиру [ADDRESS] син та невістка придбали на грошові кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] , а тому вони з чоловіком на придбання цієї квартири грошей дітям не давали. Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих учасниками справи доказів, доходить висновку про задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом в повному обсязі та відмову в задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову, виходячи з такого. Що стосується позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу суд керується таким. Як установлено в ході судового розгляду судом, позивач та відповідач за первісним позовом перебувають у шлюбі, зареєстрованому 24 квітня 1988 року у Палаці одруження «Дзержинський» м. Харкова, актовий запис № 832, під час державної реєстрації шлюбу відповідач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». У шлюбі у сторін [INFO] народилась дочка - [PERSON] . За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України та ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 5 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Правилами ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх до збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і зберігання шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їх дітей, що має суттєве значення. Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст. ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що сторони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейних стосунків. Відповідачем не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторонами вчиняються дії, спрямовані на збереження сім`ї. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивачка не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить її інтересам, та, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, наявні підстави для задоволення позову [PERSON] про розірвання шлюбу. Таким чином, беручи до уваги фактичні взаємовідносини подружжя, суд вважає, що подальше сімейне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, відповідачем не доведено наявності передбачених законом підстав для відмови у задоволенні позову, а тому суд доходить висновку про можливість розірвати зареєстрований між сторонами шлюб. Поряд з цим, суд бере до уваги обставини того, що відповідач [PERSON] не заперечував проти задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON] у пред`явленому позові просить після розірвання шлюбу її прізвище залишити без змін, а відтак суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] залишити без змін - « [PERSON] ». Що стосується позовних вимог позивача за первісним позовом [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, суд зважає на таке. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя визначається нормами Сімейного кодексу України. Так, за правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, як це закріплено вимогами статті 61 СК України. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Суд ураховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких роз`яснюється, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як установлено в судовому засіданні, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, 24 січня 1997 року [PERSON] та [PERSON] на підставі договору про дольову участь у будівництва житлового будинку по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Трощій І.В., зареєстровано в реєстрі за № 330, та акту прийому-передачі квартири в житловому будинку [ADDRESS] , отримали у власність квартиру [ADDRESS] , про що 26 лютого 1997 року Харківським міським бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення, зареєстровано в реєстрі за № 60171, право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за [PERSON] . В подальшому - 27 липня 2010 року вказану вище квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.П., зареєстровано в реєстрі за № 1275, [PERSON] було продано [PERSON] за 544 768,80 гривень, [PERSON] , як дружина продавця, надала згоду на продаж вказаної вище квартири її чоловіком, посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Петриченко О.П. 27.07.2010, зареєстровано в реєстрі за № 1273. Також в ході судового розгляду судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 04 лютого 2011 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С.А., зареєстровано в реєстрі за № 210, [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , було придбано квартиру [ADDRESS] , за придбання якої [PERSON] , як покупцем, було сплачено продавцю грошову суму в розмірі 452 000,00 гривень. Вказаний договір був укладений за згодою дружини покупця - [PERSON] , згідно із заявою, посвідченою приватним нотаріусом ХМНО Костенко С.А. 04.02.2011, зареєстровано в реєстрі за № 209. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Відповідач не заперечує, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, але з приводу поділу квартири сторони між собою не домовилися. Ураховуючи викладене, виходячи із засад розумності, справедливості і пропорційності, суд вважає за можливе визнати трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо розподілу спільного майна, суд погоджується із запропонованим позивачем способом розподілу спірної квартири та вважає за можливе провести поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за кожним з подружжя право власності на рівні частки спірного об`єкту нерухомого майна. Суд вважає за необхідне вирішити питання щодо права власності на спірну квартиру відповідача, визнавши за ним право власності на 1/2 частину, при цьому суд виходить з принципу непорушності права власності відповідача у спільній сумісній власності подружжя, встановленого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 1 Першого протоколу) та Главою 23 ЦК України. З приводу позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , суд доходить висновку, що пред`явлені [PERSON] позовні вимоги задоволенню не підлягають через таке. Як установлено судом, у подружжя [PERSON] та [PERSON] . [INFO] народилась дочка [PERSON] . Також в ході судового розгляду судом встановлено, що подружжя [PERSON] та [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі, 24 січня 1997 року на підставі договору про дольову участь у будівництва житлового будинку по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Трощій І.В., зареєстровано в реєстрі за № 330, та акту прийому-передачі квартири в житловому будинку [ADDRESS] , отримали у власність квартиру [ADDRESS] , про що 26 лютого 1997 року Харківським міським бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення, зареєстровано в реєстрі за № 60171, право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за [PERSON] . Таким чином, сторони за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] - батьки [PERSON] отримали у власність вказану вище квартиру, коли [PERSON] було 9 років. У подальшому - 27 липня 2010 року вказану вище квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.П., зареєстровано в реєстрі за № 1275, [PERSON] , за згодою дружини - [PERSON] , було продано [PERSON] за 544 768,80 гривень. Згідно з договором купівлі-продажу, укладеним 04 лютого 2011 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С.А., зареєстровано в реєстрі за № 210, [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , було придбано квартиру [ADDRESS] , за придбання якої [PERSON] , як покупцем, було сплачено продавцю грошову суму в розмірі 452 000,00 гривень. Вказаний договір був укладений за згодою дружини покупця - [PERSON] , згідно із заявою, посвідченою приватним нотаріусом ХМНО Костенко С.А. 04.02.2011, зареєстровано в реєстрі за № 209. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] . З огляду на викладене, знаходить своє підтвердження та обставина, що подружжям [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] було придбано на грошові кошти, отримані ними від відчуження раніше придбаної ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі квартири [ADDRESS] . При цьому квартиру [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] було продано за 544 768,80 гривень, а квартиру [ADDRESS] було придбано за 452 000,00 гривень, а відтак знаходять своє підтвердження посилання позивачки за первісним позовом на те, що спірна квартира була придбана за рахунок коштів, отриманих ними з відповідачем від відчуження раніше ними придбаної трикімнатної квартири [ADDRESS] , та на різницю ними було здійснено ремонт у спірній квартирі. Водночас, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження тих обставин, що квартира [ADDRESS] придбавалася сторонами у справі з умовою про те, що право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна буде зареєстрований на трьох - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому суд звертає увагу, що [PERSON] не надано жодного належного, достовірного та допустимого доказу на підтвердження того, що ще до розладу взаємовідносин між [PERSON] та [PERSON] вони не мали можливості врегулювати наявну, начебто, між ними домовленість щодо реєстрації права власності на спірну квартиру по 1/3 частині за кожним відповідно. Також суд, дійшовши висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання за нею права власності на 1/3 частину спірної квартири, бере до уваги те, що під час придбання її батьками першої квартири [ADDRESS] їй було всього 9 років і вона вочевидь жодним чином не могла приймати фінансову, або іншу участь у придбанні вказаного об`єкту нерухомого майна. Поряд з цим, як раніше вже зазначалося судом, квартира [ADDRESS] в подальшому батьками [PERSON] була відчужена за 544 768,80 гривень, а спірна квартира [ADDRESS] була придбана ними за 452 000,00 гривень, з чого вбачається, що спірний об`єкт нерухомого майна було придбано виключно за грошові кошти подружжя, отримані ними від відчуження їх першої квартири. У свою чергу, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] , посилаючись на положення ст. 175 СК України, якими встановлено, що майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності, не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що вона мала кошти на придбання спірної квартири, або приймала участь у поповненні сімейного бюджету разом з батьками, а, згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Що стосується показів свідка [PERSON] про те, що нею з чоловіком надавалась грошова допомога на ремонт квартири [ADDRESS] з умовою про те, що ця квартира буде належати не тільки синові та невістці, а й і їх дочці (онуці свідка) - [PERSON] , суд ставиться до них критично, позаяк жодних доказів на підтвердження наявності такої домовленості матеріали справи не містять, як і відсутні докази того, що таку домовленість учасники справи не могли реалізувати з незалежних від них причин. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 цього Кодексу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Беручи до уваги наведене вище, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача за первісним в повному обсязі та відсутність підстав для задоволення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору. Питання про розподіл судових витрат, а саме стягнення судового збору, сплаченого позивачем за позовними вимогами про поділ майна подружжя в розмірі 3627,50 гривень, згідно з квитанцією № 6546 від 24 грудня 2020 року у розмірі, та судового збору, сплаченого позивачем за позовними вимогами про розірвання шлюбу в розмірі 908,00 гривень, згідно з квитанцією 0.0.2048210630.1 від 12.03.2021, суд вирішує відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 4535,50 гривень. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, судові витрати, понесені нею, у зв`язку зі сплатою судового збору в розмірі 2419,00 гривень, залишаються за третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору.

Outcome: approved