Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до Нововодолазької селищної ради Харківської області, в якому просить встановити факт прийняття нею спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння, загальною площею 55,2 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, [INFO] померла її мати [PERSON] , яка на час смерті була зареєстрована і проживала за адресою: [ADDRESS] . Разом з померлою були зареєстровані та проживали її чоловік [PERSON] , та діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які подали до Восьмої Харківської нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини, також за вказаною адресою була зареєстрована та мешкала й позивачка. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . За життя померла не скористалась наданим статтею 534 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року правом на залишення заповіту, тому спадкування після її смерті здійснювалось за законом. Позивач зазначила, що спадщину після смерті матері вона прийняла фактично шляхом вступу у володіння будинком та успадкуванням особистих речей [PERSON] , у зв`язку із відмовою інших спадкоємців від прийняття спадщини залишила у себе правовстановлюючі документи на спадкове майно та проводила поточні ремонти у дачному будинку. Для отримання свідоцтва про право власності на вищевказаний будинок з господарськими будівлями позивач звернулася з відповідною заявою за місцем відкриття спадщини до Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, але нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку із неможливістю перевірити місце відкриття спадщини. Як вказала позивач, у зв`язку із неможливістю оформити спадкові права у нотаріальному порядку, вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом за захистом своїх майнових інтересів, оскільки будь - який інший спосіб захисту відсутній. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2018 року головуючим суддею визначено суддю Пархоменко І.О. Ухвалою від 20 березня 2018 року під головуванням судді Пархоменко І.О. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Строк повноважень судді Пархоменко І.О. закінчився 06.08.2018 року, справа по суті розглянута не була. Розпорядженням керівника апарату суду № 805 від 17.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи й згідно відповідному протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2018 року справу з єдиним унікальним № 631/124/18 (провадження № 2/631/513/18) передано до розгляду судді Трояновській Т.М. Ухвалою від 17 вересня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Трояновською Т.М. та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 29 жовтня 2018 року залучено до участі у розгляді справи в якості співвідповідачів:\~ [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою від\~22\~лютого 2019\~року закрито\~підготовче провадження\~по справі\~та призначено\~справу до\~судового розгляду,\~під час\~якого[PERSON] та її представник адвокат Скородєлов С.В., який діє на підставі ордеру серії ХВ № 453 від 13.05.2019 року, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні тим, що містяться у позові.\~В подальшому\~скориставшись своїм\~правом,\~встановленим частиною\~3\~статті 211\~Цивільного процесуального\~кодексу України,через канцелярію суду представник позивача надав заяву, зареєстровану за вхідним № 3285-19-вх, в якій просив суд слухання справи провести за його відсутності та відсутності позивача (а.с.159). Уповноважений представник Нововодолазької селищної ради Харківської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання відповідач повідомлявся відповідно до вимог Цивільного процесуального законодавства України. Відповідно до заяви, що була направлена на адресу суду від 14.11.2018 року та зареєстрована за вхідним № 5693/18-вх, голова Нововодолазької селищної ради Харківської області [PERSON] повідомив, що вони не заперечують проти задоволення позову [PERSON] та розгляд справи просили провести за відсутності представника селищної ради (а.с.88). [PERSON] та\~ [PERSON] у\~судове засідання\~також не\~з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України.\~Скориставшись своїм\~правом,\~передбаченим частиною\~3\~статті 211\~Цивільного процесуального\~кодексу України,на адресу суду останні надіслали заяви, що були зареєстровані за вхідним № 97/19 вх. від 08.01.2019 року та № 98/19-вх від 08.01.2019 року відповідно до яких позовні вимоги [PERSON] визнали в повному обсязі та просили їх задовольнити, зазначивши, що після смерті їх матері [PERSON] , яка померла [INFO] , від спадщини вони відмовились, про що повідомила нотаріальну контору, знають, що спадщину після смерті матері прийняла [PERSON] , яка і до теперішнього часу користується будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Просили суд розгляд справи провести за їх відсутності (а.с.106, 110). Крім того,\~у судове\~засідання не\~з`явився відповідач\~ [PERSON] ,\~який належним\~чином був\~сповіщений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення.\~Після ознайомлення\~з матеріалами\~справи представника\~ [PERSON] \~ адвоката\~Василинич О.А.,\~останній скориставшись\~своїм правом,\~встановленим частиною\~3\~статті 211\~Цивільного процесуального\~кодексу України,направив на електрону адресу суду, зареєстровану 09.04.2019 року за вхідним № ЕП-378/19-вх, відповідно до якої розгляд справи просив провести за його відсутності. (а.с 148). Відповідно до положень частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3\~статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки відповідачів по справі обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Вислухавши пояснення позивача та її представника, а також показання свідків, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Із матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] у віці 76 років від термічних опіків під час нещасного випадку, пов`язаного з блискавкою померла [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 22 червня 2001 року Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 1528 (а.с. 21). Вирішуючи даний спір, суд виходить з положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в якому встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004 року. Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, яка відкрилася до набрання чинності Цивільним кодексом України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Статтею 525 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Враховуючи те, що днем смерті [PERSON] є [INFO] , як зазначено в свідоцтві про смерть, то саме ця дата є днем відкриття спадщини. Таким чином, до даних спірних правовідносин слід застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Так, відповідно до статті 527 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги відповідно до статті 529 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, оскільки є донькою спадкодавця, [PERSON] . Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та померлою [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] виданого 19.02.1952 року, актовий запис №5 (а.с. 22, 61). Приписами статті 548 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року передбачено, що для прийняття спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Перевіривши матеріали спадкової справи № 1010/2001 (номер у Спадковому реєстрі № 1669592), заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , що була надіслана на адресу суду 20.07.2018 року завідувачем Восьмої Харківської державної нотаріальної контори за вихідним № 338/01-16 від 02.07.2018 року встановлено, що дана спадкова справа була заведена відповідно до заяви [PERSON] чоловіка померлої [PERSON] зареєстрованою у книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 1700 (а.с. 40 68). Відповідно до зазначеної заяви, зареєстрованої державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Кретовою О.В. в реєстрі за № 3-1282 від 24.11.2001 року, [PERSON] , який є чоловіком померлої [INFO] [PERSON] , повідомив нотаріальну контору, що [PERSON] постійно мешкала у [ADDRESS] , та після її смерті залишилась спадщина, від прийняття якої він відмовляється (зворотній бік а.с. 41). Також судом встановлено, що 27.11.2001 року з заявою, зареєстрованою у книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 1707 від 27.11.2001 року, до Восьмої Харківської держаної нотаріальної контори звернулися діти померлої [PERSON] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які повідомили, що їх мати [PERSON] , яка померла [INFO] , постійно мешкала у [ADDRESS] . Після її смерті залишилась спадщина від прийняття якої вони відмовляються (а.с.42). Із матеріалів спадкової справи також вбачається, що 28.11.2001 року до Восьмої Харківської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою, зареєстрованою у книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 1714, відповідно до якої повідомив, що [INFO] померла його мати [PERSON] , яка постійно мешкала у [ADDRESS] . Після її смерті залишилась спадщина від прийняття якої він відмовляється (а.с. 43). Крім того встановлено, що на час розгляду справи у суді, помер [PERSON] , а саме 01 [INFO] року, про що складено відповідний актовий запис № 1953 та видано 02.02.2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 4 Харківського обласного управління юстиції свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 48, 80), та [INFO] помер [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 18873 та видано 25.12.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.79). Здійснюючи перевірку матеріалів спадкової справи № 1010/2001, відповідно до витягу з Єдиного реєстру спадкових справ № 650463 та витягу з Єдиного реєстру заповітів № 650458, сформованих 07.12.2001 року о 16 годині 50 хвилин вбачається, що [PERSON] заповітів не складала (зворотній бік а.с. 47). Відповідно до копії паспорта позивача серії [NUMBER] , виданого Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 17 грудня 1998 року встановлено, що позивач [PERSON] з 06.09.1968 року по 18.06.2002 року була зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.9). Інших спадкоємців, які б фактично прийняли спадщину, або зверталися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] судом не встановлено (а.с. 41 68). З матеріалів справи вбачається, що при зверненні позивача до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, 23 листопада 2017 року за № 5344/02 31 державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Лакізою І.В. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння [ADDRESS] , у зв`язку з неможливістю перевірити місце відкриття спадщини та відомості про осіб, які проживали та були зареєстровані зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с. 8, 67 68). Відповідно до копії запису акта про смерть № 1528 від 22 червня 2001 року та Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00018719478, сформованого 20 вересня 2017 року о 11 годині 34 хвилини 03 секунди, наданих Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області вбачається, що померла [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] від термічних опіків під час нещасного випадку, пов`язаного з блискавкою, проживала у місті Харкові ( [ADDRESS] район) [ADDRESS] (а.с. 45 47). Як вже зазначалося, вирішуючи даний спір, суд виходить з положень статті 548 та пункту 1 частини 1 статті 549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року відповідно до якого визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 16\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~5\~від 31.03.1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про встановлення\~фактів,\~що мають\~юридичне значення»\~при вирішенні\~вимог про\~встановлення факту\~прийняття спадщини\~і місця\~її відкриття\~суд має\~виходити з\~положень статей\~526\~і 549\~ЦК,\~згідно з\~якими місцем\~відкриття спадщини\~визнається останнє\~постійне місце\~проживання спадкодавця,\~а якщо\~воно невідоме\~-\~місце знаходження\~майна або\~його основної\~частини.\~Діями ж,\~що свідчать\~про прийняття\~спадщини,\~є фактичний\~вступ заявника\~в управління\~чи володіння\~спадковим майном\~у межах\~шестимісячного строку\~з дня\~відкриття спадщини\~або подача\~ним протягом\~цього строку\~до державної\~нотаріальної контори\~за місцем\~відкриття спадщини\~заяви про\~її прийняття. Допитані в\~судовому засіданні\~свідки [PERSON] \~та [PERSON] ,будучи\~попередженими про\~кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, повідомили суду, що є родичами померлої [PERSON] та відповідно позивача [PERSON] . Свідки зазначили, що [PERSON] ще з 1960 років мешкала разом із батьком та матір`ю [PERSON] у [ADDRESS] [ADDRESS] , до дня смерті останньої доглядала за нею. Як зазначили свідки, після смерті матері, позивач була єдиною, хто прийняв спадщину, вона забрали усі речі померлої та почала доглядати за дачним будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] відповідно до положень статті 529 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року є спадкоємцем першої черги та такою, що фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] \~, оскільки забрала собі її особисті речі, почала користуватися та доглядати за будинком, що належав спадкодавцю, здійснювала у ньому поточний ремонт, а також у зв`язку із відмовою інших спадкоємців від прийняття спадщини залишила у себе правовстановлюючі документи на спадкове майно. Крім того, на час смерті матері була зареєстрована та проживала з нею за одною адресою: [ADDRESS] . Стаття 100 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року передбачала, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Під час судового розгляду справи встановлено, що до складу спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , входить право спадкодавця на домоволодіння, загальною площею 55,2 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . З дублікату договору, посвідченого 11 квітня 2003 року секретарем виконавчого комітету Ордівської сільської Ради народних депутатів Нововодолазького району Харківської області Горбатенко Т.О., зареєстрованого в реєстрі за № 19 вбачається, що 27 вересня 1980 року було укладено договір між [PERSON] , жителем села Ордівка, Нововодолзького району, Харківської області та [PERSON] , жителькою села Ордівка [ADDRESS] Харківської області, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила належний продавцю будинок, що знаходиться в [ADDRESS] і розташований на присадибній ділянці 0,78 кв.м. Зазначений договір посвідчений 27 вересня 1980 року секретарем Ордівської сільської Ради народних депутатів Нововодолазького району Харківської області та зареєстрований в реєстрі за № 10 (а.с.13, 56). Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області від 23 серпня 2017 року № 126 встановлено, що за заявою [PERSON] житловому будинку з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS] Харківської [ADDRESS] згідно дублікату договору, посвідченого 11 квітня 2003 року секретарем виконавчого комітету Ордівської сільської Ради народних депутатів Нововодолазького району Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 19 та після уточнень нумерації будинків по [ADDRESS] , присвоєно житловому будинку з надвірними будівлями нову поштову адресу: [ADDRESS] (а.с. 19). Згідно довідки, виданої Ордівським старостинським округом № 4 Нововодолазької селищної ради Харківської області від 20 липня 2017 року № 160 встановлено, що домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , відповідно до погосподарської книги № 6 за 2016-2020 роки, на присадибній ділянці розміром 0,55 га числиться за померлою [PERSON] , 1924 року народження (а.с. 20, 55). Як роз`яснено у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), якщо в шестимісячний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Згідно положень статті 41 та статті 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 6 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов`язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. Тобто, за змістом вищенаведеної норми права кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно положень статті 560 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про\~право на\~спадщину видається\~спадкоємцям за\~законом після\~закінчення шести\~місяців з\~дня відкриття\~спадщини. Судом встановлено,\~що правовстановлюючий\~документ,\~що посвідчує\~право власності\~спадкодавця \~ [PERSON] \~на житловий\~будинок,\~розташований за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~не пройшов\~у встановлено\~законом порядку\~державну реєстрації.\~Проте,\~з цього приводу суд вважає за необхідно зазначити, що пункт 6 Інструкція «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP» від 31.01.1966 року, передбачав, що не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу. Відповідно до норм законодавства, які діяли станом на 1980 рік, виникнення права власності на будинок в сільській місцевості не було пов`язано з видачею правовстановлюючого документу та його реєстрацією. Також на період будівництва житлового будинку, яке тривало у 1949 році, не потрібно було введення об`єкту до експлуатації, що підтверджено листом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.1999 року № 12/5-126, в якому роз`яснюється, як потрібно реєструвати об`єкти нерухомості збудовані до 05.08.1992 року. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданого Комунальним підприємством «Нововодолазьке архітектурно інвентаризаційне бюро» від 30.08.2019 року, інвентаризаційна справа № 381, житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] збудований у 1949 році (а.с. 14 18). Відповідно до листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/04-13, по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття\~постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності, одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи із змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли, за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями, отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно до частини 4\~статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності вказаним Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди, на момент будівництва спірного будинку, регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим\~наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5\~і зареєстроване в Міністерстві юстиції 18.02.2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), які передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~Цивільним кодексом\~та\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, з 31.01.1966 по 19.01.1996 питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», який визначав умови та правові наслідки будівництва, і постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.04.1948 № 3211 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків». Пункт 2 вищенаведеної постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Із чого слідує, що підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок з 26 серпня 1948 року по 22 лютого 1988 року був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Органи, які уповноважені здійснювати видачу правовстановлюючих документів на нерухоме майно, визначаються відповідно до положень Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року. У період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, зокрема може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Факт належності житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] померлій [INFO] червня [INFO] року [PERSON] підтверджується дублікатом договору, посвідченого 27 вересня 1980 року секретарем виконавчого комітету Ордівської сільської Ради народних депутатів Нововодолазького району Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 10 та довідкою, виданою Ордівським старостинським округом № 4 Нововодолазької селищної ради Харківської області від 20 липня 2017 року № 160, які були досліджені під час судового розгляду справи. Належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на житловий будинок в порядку спадкування. З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки доведені належними та допустимими доказами На підставі викладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки право [PERSON] на набуття права на житловий будинок в порядку спадкування за законом порушено і підлягає судовому захисту. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених нею і документально підтверджених судових витрат.

Outcome: approved