Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь 17 444 грн. 40 коп., з яких 12000 грн.- сума основного боргу, 3970,80 грн. - 3% річних, 1473,60 грн. - індекс інфляції, а також 243,60 грн. витрат на оплату судового збору та 850грн. витрат за надання правової допомоги. Свою позовну заяву [PERSON] обгрунтовує тим, що 14 грудня 2011 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики (розписки) грошей в сумі 12000 грн., згідно з яким позивачка передала відповідачу визначену договором суму грошей, а відповідач зобов'язувався повернути через два місяці, тобто 14 лютого 2012 року, про що видав їй письмову розписку, копію якої позивачка додала до заяви. В порушення взятих на себе зобов'язань по договору позики, не зважаючи на її численні нагадування, до даного часу відповідач не повернув позивачці 12000 грн. Крім того, 25 листопада 2014 року відповідачу, позивачем була направлена претензія з проханням поза судом погасити заборгованість до 10 грудня 2014 року, а в разі відмови до даної дати направити письмову відповідь на її адресу. Відповідач по претензії борг не погасив, а також не дав письмової відповіді. Станом на 10.12.2014 року відповідач має заборгованість у сумі 17444.40 грн., з яких: 12000 грн. сума основного боргу; 3970,80 грн. - 3% річних (12000 грн. х 3% : 100% х 1103 днів) - (з 14.12.2010 року до 10.12.2014 року); 1473,60 грн. - індекс інфляції (з 14.12.2010 року до 10.12.2014 року). Так як відповідач відмовляється повернути їй борг, просить стягнути борг в судовому порядку. Під час розгляду справи в суді позивачка позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Суду пояснила, що восени 2010 року позичила [PERSON]. десять тисяч гривень на ремонт його власного автомобіля. При цьому ніяких договорів позики з ним не заключала, ніяких письмових розписок він для неї не писав. Влітку 2011 року на прохання відповідача вона придбала за свої власні кошти носки на суму 2 /дві/ тисячі гривень, які передала йому для подальшої реалізації, оскільки вони разом займалися торгівлею. Дані кошти [PERSON] мав її повернути після реалізації товару, однак по сьогодні цього не зробив. Таким чином він заборгував їй кошти всього на загальну суму 12/дванадцять/ тисяч гривень. При цьому ніяких розписок про позику цих грошей він не писав і ніяких коштів її по сьгодні не повернув. З приводу цього вона змушена була звернутися до правоохоронних органів і під впливом працівників міліції 14 грудня 2011 року [PERSON] написав її письмову розписку про те, що зобов'язується повернути їй дванадцять тисяч гривень протягом двох місяців. Однак цього не зробив і вона змушена звернутися до суду. Просить її позов задовільнити повністю. Відповідач на розгляд справи не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності не направив. Відповідно ч.1 до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач двічі не з'явився на судовий розгляд справи , про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно повідомлений про час та місце розгляду справи в суді /а.с.14,15,19/ згідно з вимогами ст. 74 ЦПК України, заяви про розгляд справи у його відсутності не надав, а позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд рахує за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши інші докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно зі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В судовому засіданні досліджено письмову розписку від 14.12.2011 року (а.с.5). Встановлено, що розписка виконана рукописним текстом, в якому відповідач [PERSON] зобов'язується повернути громадянці [PERSON] спільно зароблені кошти в сумі дванадцять тисяч гривень протягом двох місяців. Частина друга статті 1047 Цивільного кодексу України вказує на те, що підтвердженням укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. У постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс-13 вказано,що досліджуючи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог і, залежно від встановлених результатів, робити відповідні правові висновки. Дослідивши текст письмової розписки (а.с.5), суд приходить до висновку, що відповідач при написанні її зобов'язувався повернути громадянці [PERSON] спільно зароблені з нею кошти. У вказаній розписці відсутні будь - які фактичні дані та письмова інформація про те, що позикодавець [PERSON] передала позичальникові [PERSON] визначену грошову суму у розмірі 12 000 (дванадцяти тисяч ) гривень. Як вбачається з пояснень самої позивачки при передачі грошей в сумі 10 тисяч гривень відповідач ніяких письмових розписок не писав, а дві тисячі гривень вона передала йому взагалі у вигляді товару. Розписку про зобов'язання повернути кошти [PERSON] написав лише 14 грудня 2011 року, в якій зокрема, зазачено, що це спільно зароблені кошти, а не позика. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Таким чином, позивачем суду не були подані належні та достовірні докази, які б пітверджували укладення між [PERSON] та відповідачем [PERSON] договору позики грошових коштів на суму 12 000(дванадцять тисяч) гривень. В судовому засіданні досліджено як доказ письмову претензію [PERSON] від 25.11.2014 року про повернення суми позики та поштову квитанцію, яка підтверджує направлення цієї претензії на адресу [PERSON] в село Набережне Демидівського району Рівненської області (а.с.6,7). Суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст.58 Цивільного процессуального кодексу України, вищевказана письмова претензія є неналежним доказом для підтвердження позовних вимог, так як не містить інформації щодо передачі [PERSON] [PERSON] визначеної грошової суми у розмірі 12 000 (дванадцяти тисяч ) гривень.

Outcome: dismissed