Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що згідно трудового договору від 06.09.2011 року укладеного між нею та фізичною особою - підприємцем [PERSON], зареєстрованого в Бобринецькому районному центрі зайнятості 06.09.2011 року за №11191100173, вона працювала продавцем продовольчих товарів у магазині, розташованому в с. Миколо-Бабанка Бобринецького району Кіровоградської області. Вказаний договір було розірвано за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП та знято з реєстрації у Бобринецькому районному центрі зайнятості 27 серпня 2014 року. Згідно п.3 договору відповідач зобовязувався оплачувати працю позивача у розмірі 100% мінімальної заробітної плати на місяць. Однак, починаючи з січня 2014 року по день звільнення 27 серпня 2014 року, відповідач заробітну плату не виплатив та не здійснив виплату всіх належних сум при звільненні, а тому просить стягнути з фізичної особи - підприємця [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 9262,16 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 8647,80 грн., а також компенсацію втрати заробітної плати у звязку з порушенням термінів виплати у сумі 3705,75 грн., а всього 21615,7 грн. (а.с.1-7). 23.06.2015 року позивач подала уточнену позовну заяву збільшивши розмір позовних вимог через збільшення строку затримки розрахунку до 29870,31 грн., що складається із заборгованості по заробітній платі у сумі 9262,16 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 11083 грн., компенсацію втрати заробітної плати у звязку з порушенням термінів виплати у сумі 9524,35 грн., яка розрахована по 31.05.2015 року (а.с.78-85). Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково пояснила, що відповідач за 2014 рік заробітну плату не виплачував, у відомостях за виплату заробітної плати за 2014 рік не розписувалась та їх в магазині не бачила, в тому числі за лютий місяць 2014 року. У відомості по нарахуванню заробітної плати за лютий місяць 2014 року розписалась лише за ознайомлення з нарахованою заробітною платою на прохання відповідача для перевірки, а насправді заробітну плату за лютий 2014 року також не отримувала. Представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримала позов в повному обсязі з обставин, викладених в позові, додатково пояснивши, що до показань свідка [PERSON] слід віднестися критично, оскільки свідок знаходиться в неприязних стосунках з позивачем та є підлеглим працівником представника відповідача [PERSON] Крім того, позивач та свідок працювали в різних підприємців, повинні були отримувати заробітну плату лише по різних відомостях, а тому свідок не може знати коли саме та в якому розмірі позивач отримувала заробітну плату. Представник відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову пояснивши, що у відповідача заборгованості перед позивачем із заробітної плати не існує, вся заробітна плата виплачувалась своєчасно в повному обсязі, відпустка позивачем відбута в повному обсязі, витребувані судом документи у відповідача викрадені, тому письмових доказів у відповідача не має, позивач до контролюючих органів щодо невиплати заробітної плати не зверталась, вважає, позов є безпідставним та задоволенню не підлягає. Залишення представником відповідача ФОП [PERSON] [PERSON] 29.07.2015 року залу судового засідання Бобринецького районного суду Кіровоградської області у відповідності до ч.5 статті 169 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи. Представник відповідача ФОП [PERSON] [PERSON] позов не визнав, пояснивши, що в одному магазині здійснює свою підприємницьку діяльність ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON], також він здійснював діяльність від імені ФОП [PERSON], а саме займався від імені батька оформленням відомостей на виплату заробітної плати та її виплату [PERSON], однак витребувані ухвалою докази надати не може, оскільки вони були вкрадені приблизно в березні 2015 року. Суд заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідка, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст.ст. 3, 4 КЗпП України). Згідно ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 2 КЗпП України закріплено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Судом встановлено, що між фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] був укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 06.09.2011 року, зареєстрований Бобринецьким районним центром зайнятості за №11191100173, ксерокопія якого міститься в матеріалах судової справи (а.с.8), за умовами якого працівник зобовязаний виконувати обовязки продавця продовольчих товарів з часом виконуваної роботи з 08.00 до 17.00 з вихідними днями: субота, неділя. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання 24 календарні дні за домовленістю. За умовами п.3 вказаного трудового договору фізична особа підприємець [PERSON] зобовязався оплачувати працю [PERSON] у розмірі 100% мінімальної заробітної плати на місяць. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Згідно ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч.1 ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» у 2014 році установлено мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 1218 гривень; у погодинному розмірі - 7,3 гривні. Згідно ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. 27 серпня 2014 року трудовий договір від 06 вересня 2011 року розірвано сторонами за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується записом Бобринецького районного центра зайнятості за №11191100173 про зняття його з реєстрації (а.с.8). Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд за клопотанням представника позивача ухвалою від 28 квітня 2015 року витребував від фізичної особи підприємця [PERSON] відомості виплати заробітної плати позивачу [PERSON] за період роботи з 01.01.2014 року по 27.08.2014 року та інших доказів виплати заробітної плати [PERSON] за вказаний період; наказів про надання щорічних відпусток позивачу [PERSON] за період її роботи з 01.01.2014 року по 27.08.2014 року та інших документів, що підтверджують її використання; документальне підтвердження дати та розміру проведення розрахунку з позивачем [PERSON] при її звільненні з роботи, в тому числі компенсації за невикористання щорічної відпустки за період її роботи з 01.01.2014 року по 27.08.2014 року (а.с. 27-28), однак стороною відповідача дану вимогу ухвали не виконано та не надано до суду вищевказаних доказів. Натомість представником відповідача [PERSON] надано суду копію довідки №6 вивчення стану дотримання законодавчих актів з питань трудових відносин в фізичної особи-підприємця [PERSON] від 17 березня 2014 року, за змістом якої книга наказів, табелі обліку робочого часу, графік відпусток ведуться. Заробітна плата працівникам підприємства видається через платіжні відомості, середньомісячна заробітна плата працівника за лютий 2014 року складає 1218 грн. Заробітна плата працівникам виплачується два рази на місяць, заборгованість із заробітної плати станом на 01.03.2014 року на підприємстві відсутня (а.с.43), яку суд оцінює критично та до уваги не приймає як належний та допустимий доказ виходячи з наступного. З листа начальника Управління соціального захисту населення Бобринецької районної державної адміністрації Кіровоградської області від 17.06.2015 року №01-15/1371 з доданими документами вбачається, що вказана довідка №6 складена лише на підставі наступних документів: виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ №774912 фізичної особи-підприємця [PERSON], трудового договору від 22.02.2013 року між ФОП [PERSON] та [PERSON], табелю використання робочого часу по фізичній особі-підприємцю [PERSON] за лютий 2014 рок, відомості по нарахуванню заробітної плати за лютий 2014 року, графіку відпусток на 2014 рік (а.с. 72 - 76). Дослідивши зазначені документи суд приходить до висновку, що вказаною перевіркою охоплено період роботи у ФОП [PERSON] працівників лише один місяць спірного періоду, а саме за лютий місяць 2014 року, а виплата заробітної плати [PERSON] за період з 01.01.2014 року по 31.01.2014 року та з 01.03.2014 року по 27.08.2014 року не перевірялась, оскільки документально не підтверджена. Крім того, в даному випадку належним та допустимим доказом виплати заробітної плати можуть бути лише первинні документи з виплати заробітної плати, якими можуть бути наприклад, відомість з підписом позивача про її отримання. Посилання представника відповідача на довідку Управління соціального захисту населення Бобринецької районної державної адміністрації Кіровоградської області від 21.04.2015 року №01-15/1013 про те, що [PERSON] протягом 2014-2015 років не зверталась до УСЗН з питань не виплати їй заробітної плати, суд також оцінює критично та не приймає до уваги, оскільки згідно ст. 233 КЗпП України працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Свідок [PERSON] суду показала, що працює продавцем в магазині фізичної особи підприємця [PERSON] «Ідеал», який розташований в с.Миколо-Бабанка Бобринецького району. Позивач [PERSON] також працювала продавцем у вказаному магазині, з якою працювали позмінно в період з 1 серпня 2011 року по серпень 2014 року. За вказаний період заробітну плату виплачували їй та [PERSON] щомісячно з 08 по 15 число, двічі на місяць, яку привозив [PERSON] про отримання якої розписувалась у різних відомостях. У 2014 році з січня по серпень місяць [PERSON] відбула відпустку згідно графіку. Бухгалтерській облік в магазині вела дружина [PERSON] [PERSON]. Одночасно знаходилась з [PERSON] на робочому місці в момент прийняття або передачі зміни. Кому саме ФОП [PERSON] чи ФОП [PERSON] належав товар, який реалізовували не знає. Однак, суд критично оцінює показання свідка [PERSON], оскільки свідок знаходиться в неприязних стосунках з позивачем та є підлеглим працівником представника відповідача - [PERSON] тобто залежна від нього. Крім того, позивач та свідок працювали на різних змінах та в різних підприємців, тобто повинні були отримували заробітну плату по різних відомостях, а тому свідок не може знати коли саме, в якому розмірі та за який місяць позивач отримувала заробітну плату та чи отримувала її взагалі. Крім того, показання свідка не можуть бути належним доказом отримання особою заробітної плати, оскільки вказані обставини підтверджуються лише письмовими доказами, адже позивач працював офіційно, а виплата заробітної плати підлягає документальній фіксації. Оскільки обовязок по виплаті заробітної плати працівнику покладається на роботодавця, документи з виплати заробітної плати за чинним законодавством зберігаються також у роботодавця та відповідача по справі, суд приходить до висновку, що доказування виплати заробітної плати позивачу, покладається саме на роботодавця та відповідача по справі ФОП [PERSON] Доводи сторони відповідача про те, що всі витребувані судом письмові докази, зокрема документи з виплати заробітної плати позивачу [PERSON] були викрадені, а тому в задоволенні позову слід відмовити, суд до уваги не приймає, оскільки згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування міститься в статті 61 ЦПК України. Однак, посилання сторони відповідача на повідомлення про викрадення документів, за змістом статті 61 ЦПК України не звільняє відповідача від обовязку щодо доказування в цивільному процесі обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, в тому числі щодо виплати заробітної плати позивачу [PERSON] Таким чином, стороною відповідача не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів виплати позивачу заробітної плати за період роботи з 01.01.2014 року по 31.01.2014 року та з 01.03.2014 року по 27.08.2014 року (день звільнення), як в порядку, встановленому ст. 115 КЗпП України, так і в день звільнення чи під час розгляду судом вказаного спору. Крім того, сторона відповідача не надано суду також власного розрахунку заробітної плати [PERSON] за спірний період. Отже, суд приходить до висновку, що позов про стягнення заробітної плати підлягає частковому задоволенню, а саме на користь позивача з відповідача підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати за період роботи [PERSON] з 01.01.2014 року по 31.01.2014 року та з 01.03.2014 року по 27.08.2014 року, що складає 8410 грн. (що визначена без утримання податків, зборів, внесків, обовязкових платежів). (1218 грн. (розмір заробітної плати на місяць) х 6 (кількість повністю відпрацьованих місяців, а саме 1, 3, 4, 5, 6, 7) = 7308 грн. + 1102 грн. (розмір заробітної плата за відпрацьовані дні серпня 2014 року) = 8410 грн. , де розмір заробітної плати за відпрацьовані дні серпня 2014 року розраховані наступним чином: 1218 (розмір заробітної плати на місяць) ? 21 (кількість робочих днів серпня 2014 року) х 19 (кількість відпрацьованих днів серпня 2014 року) = 1102 грн. Вимога позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати за лютий 2014 року задоволенню не підлягає, оскільки виплата позивачу заробітної плати за лютий місяць 2014 року підтверджена особистим підписом позивача, що міститься навпроти прізвища [PERSON] у відомості по нарахуванню заробітної плати за лютий 2014 року (а.с.75). Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Спір між сторонами про розмір належних звільненому працівникові сум відсутній, оскільки сторона відповідача заперечує взагалі наявність будь-якої заборгованості перед позивачем. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Проте, суд приходить до висновку, що в день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок у відповідності до положень ст.116 КЗпП України, оскільки стороною відповідача не наданосудубудь-яких доказів проведення розрахунку з [PERSON] 27.08.2014 року тобто в день її звільнення. Таким чином, у відповідності до ч.1 ст.117 КЗпП України з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню їїсередній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку тобто за період з 28.08.2014 року по 29.07.2015 року (день ухвалення судом рішення). Суд за клопотанням представника позивача ухвалою від 22 липня 2015 року витребував від фізичної особи підприємця [PERSON] інформацію про середньоденну заробітну плату позивача [PERSON] в строк до 28.07.2015 року, однак сторона відповідача вказані вимоги ухвали не виконала, вказану інформацію суду не надала, тим самим обмежившись наявними у справі доказами. Отже, суд визначає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за наявними у справі доказами виходячи із наступного. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Згідно п. 2 розділу ІІ Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Оскільки звільнення [PERSON] відбулося 27 серпня 2014 року суд приходить до висновку про те, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два календарні місяці роботи, а саме за червень і липень 2014 року. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі (абз.3 п.3 розділу ІІІ Порядку). Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абз.1 п.8 розділу ІV Порядку). Середньоденна заробітна плата складає 55,36 грн. (2436 грн. (заробітна плата за фактично відпрацьовані робочі дні протягом двох місяців) ? 44 (число відпрацьованих робочих днів за червень і липень 2014 року) = 55,36 грн.). Отже, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 13120,32 грн. ( 55,36 грн. (середньоденна заробітна плата) х 237 (кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні за період з 28.08.2014 року по 29.07.2015 року) = 13120,32 грн. ). Однак, оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише в сумі 11083 грн. суд виходячи зі змісту ст. 11 ЦПК України вважає, що вказана вимога підлягає повному задоволенню в межах заяленої позивачем суми. Крім того, статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено також компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтями 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» N 2050-III від 19 жовтня 2000 року передбачено, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Сторона відповідача власного розрахунку компенсації, яка обчислюється після утримання податків і обов'язкових платежів, суду не надала, а тому суд виходить із розрахунку сум визначених позивачем, яка є платником податків, зборів, з яким суд погоджується. Так, сума компенсації за періоди прострочення: з 01.02.2014 по 31.05.2015 року - 949,14 грн., з 01.04.2014 по 31.05.2015 року - 893,36 грн., з 01.05.2014 по 31.05.2015 року - 851,31 грн., з 01.06.2014 по 31.05.2015 року - 802,91 грн., з 01.07.2014 по 31.05.2015 року - 810,73 грн., з 01.08.2014 по 31.05.2015 року - 973,73 грн., з 01.08.2014 по 31.05.2015 року - 66,98 грн., з 01.09.2014 по 31.05.2015 року - 616,60 грн., з 01.10.2014 по 31.05.2015 року - 573,600 грн., з 01.11.2014 по 31.05.2015 року - 540,20 грн., з 01.12.2014 по 31.05.2015 року - 488,99 грн., з 01.01.2015 по 31.05.2015 року - 437,66 грн., з 01.02.2015 по 31.05.2015 року - 354,33 грн., з 01.03.2015 по 31.05.2015 року - 201,07 грн., з 01.04.2015 по 31.05.2015 року - 26,80 грн., а разом 9524,35 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, яка складає 9524,35 грн. Сама по собі незгода з розміром заявлених позовних вимог, не звільняє відповідача від доказування тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних в ній доказів, поданих сторонами. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягають частковому з підстав, наведених вище. Згідно п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України\~в порядку розподілу судових витрат, суд вважає, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 280 грн. 80 копійок.

Outcome: partial