Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Лисичанського міського суду із позовною заявою [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно, як на частку в спільній сумісній власності подружжя, в якій зазначила, що 10 травня 2002 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 174. Після реєстрації шлюбу дружина взяла шлюбне прізвище [PERSON]. 11 червня 2009 року Лисичанським міським судом у справі № 2-1471 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], яке набрало законної сили 23.06.2009 року. Після розірвання шлюбу Позивач та [PERSON] продовжували жити однією родиною. Відповідне рішення суду не зареєстрували у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, згідно з статтею 115 Сімейного Кодексу України, якою передбачена державна реєстрація розірвання шлюбу. В зв'язку з цим Позивач та [PERSON] вважали, що їх стосунки є подружніми і це підтверджується наявністю свідоцтва про шлюб, яке Позивач отримала 05 жовтня 2011 року. [INFO] помер [PERSON], який до настання смерті постійно проживав і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], де жив разом з Позивачем. Як зазначено вище, [PERSON] та Позивач після розірвання шлюбу жили разом однією сім'єю більше шести років за адресою: [ADDRESS], вели спільне господарство, Позивач з своїм чоловіком мали спільний бюджет, проводили спільні витрати, купували майно в інтересах сім'ї. 19 квітня 2012 року за спільне життя на ім'я [PERSON] було приватизовано 1/2 частину квартири [ADDRESS], та проведено за спільні кошти і спільними трудовими зусиллями ремонт - поміняно дерев'яні вікна на металопластикові, перестелена підлога, проведено повний ремонт всієї квартири, кілька разів мінялися двері дерев'яні та металеві, поміняна сантехника тощо. Позивач після смерті чоловіка його поховала. За життя чоловіком, ним не був складений заповіт. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживали однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або будь-якому іншому шлюбі майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. 11 вересня 2015 року Позивач звернулася до приватного нотаріусу Лисичанського міського округу Жихар Н. П. з письмовою заявою про прийняття спадщини, в зв'язку з тим, що після смерті [PERSON] залишилося спільно нажите майно, яке складається з 1/2 частини житлової квартири за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до заяви про прийняття спадщини приватний нотаріус Жихар Н. П. відкрила спадкову справу № 91-2015. Після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини Позивач, відповідно до статті 74 СК України, ч. 1 ст. 1297, ч. 1 ст. 1298 ЦК України звернулася до приватного нотаріуса Жихар Н. П. з заявою про видачу свідоцтва про визнання права власності на майно, як на частку в спільній сумісної власності подружжя, але нотаріус відмовила Позивачу у оформленні права на спадщину, вказавши, що 24 вересня 2015 року поступила заява від дочки спадкодавця [PERSON], 1994р.н., про прийняття спадщини. Одночасно з подачею заяви Відповідач надала приватному нотаріус копію рішення Лисичанського міського суду від 11.06.2009 року (справа № І 1471) про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. 16 березня 2016 року приватний нотаріус Жихар Н. П. своє постановою відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], Луганської області, Україна, у зв'язку з відсутністю підстав для закликання до спадкування. Законом України від 11.01.2011 року № 2913-УІ «Про внесення зміни до ст. 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів право спільної сумісно власності подружжя, який набрав чинності 08.02.2011 року і діяв на час, коли була приватизована 1/2 частка квартири [PERSON], відповідно до статті 61 СК України доповнено частиною 5, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжям під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду. (17.05.2011, року ч. 5 ст. 61 СК України виключена на підставі Закону № 47 66-УІ) . Тобто приватизація вказаної квартири підпадає під дію відповідної статті. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлення юридичного факту проживання Позивача однією сім'єю із [PERSON] не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини має значення для належного оформлення права на частку в спільній сумісній власності подружжя на 1\\2 частину житлової квартири. Визнання майнових прав та обов'язків фактичного подружжя здійснюється лише тоді, коли в судовому порядку буде встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. На підставі викладеного, просила суд встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON], [INFO], з [PERSON] з 11 червня 2009 року до [INFO] (по день смерті), та визнати право власності за [PERSON], [INFO], на ? частину житлової квартири за адресою: [ADDRESS], Луганської області, як на частку в спільної сумісної власності подружжя. Після збільшення позовних вимог просили суд: 1) встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON], [INFO], з [PERSON] з 11 червня 2009 року до [INFO] (по день смерті); 2) встановити факт постійного проживання заявника [PERSON], [INFO], разом із спадкодавцем [PERSON] у житловій квартирі за адресою: [ADDRESS], з [PERSON] з 10 травня 2002 року до 07 вересня 2015 рокута та 3) визнати право власності за [PERSON], [INFO], на ? частину житлової квартири за адресою: [ADDRESS], Луганської області, як на частку в спільної сумісної власності подружжя. Відповідач не погоджуючись із позовною заявою надала до суду письмові заперечення в яких зазначила, що вважає позовну заяву необґрунтованою, викладені в ній обставини такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Пояснила, що позивач [PERSON], стверджує, що нібито квартира [ADDRESS], є її спільною сумісною власністю, але фактично вищезазначену квартиру її батько ([PERSON]), отримав по черзі, у 1995 році, під час перебування в шлюбі не з позивачем - [PERSON] а з її матір'ю - [PERSON]. На момент, отримання вищезазначеною квартири позивач не тільки не приймала будь якої участі у спільному набутті квартири, а батько взагалі на той момент не знав позивача [PERSON] Так як зазначено в правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-148цс12. Таким, чином для осіб які не були в зареєстрованому шлюбі, для визнання майна спільною, сумісною власністю, необхідно підтвердження спільних витрат на придбання майна, а в даному випадку позивач не несла витрати на придбання спірної квартири, та її батько теж за час шлюбу з позивачем (чи спільного проживання) не несе витрат на набуття спільної квартири, оскільки квартира була видана батьку та його сім'ї в загалі до знайомства батька з позивачкою. Також, в позовній заяві, відповідач вводить суд в оману, так як пояснює, що проживала безперервно з її батьком більше 5 років після розірвання шлюбу по момент смерті, але в матеріалах справи, є рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11 червня 2009 про розірвання шлюбу, яка набрало законної сили (справа № 2-1471). З рішення вбачається, що позивач [PERSON] в червні 2009 року звернулася з позовом до її батька про розірвання, шлюбу, та її позов було задоволено, а рішення суду набрало законної сили, крім того, рішенням суду було встановлене наступне: «шлюбні відносини припинені з 2009 року, сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть, позивач втратила до [PERSON] почуття поваги та любові, сім'я фактично розпалась, миритися вона не бажає і збереження шлюбу суперечить її інтересам». Але, в позовній заяві по даній справі позивач [PERSON] зазначає, що мешкала з її батьком після розірвання шлюбу більше 5 років, але такі обставини суперечать встановленим в судовому рішенні про розірвання шлюбу обставинам, яке має приюдиціальне значення для даної справи, та не підлягає доказуванню згідно ч. 3 ст. 61 ЩІК України. Також, просить врахувати, що як, зазначено у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від. 21.12.2007 № 11 звернути увагу судів на те, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК) (2947-14). Крім того, вищезазначена квартира, була приватизована 19 квітня 2012 року, але фактично квартира була видана сім'ї [PERSON] у 1995 році, коли її батько навіть не знав позивача [PERSON], що виключає трудову участь у набутті квартири позивача [PERSON] та дозволяє зробити висновок що і трудова участь батька у здобутті квартири була явно до шлюбу з позивачем [PERSON] Відповідно до ч. 5 ст. 71 СК України, законодавець виходив з того, що приватизоване майно набувається не за рахунок коштів набутих за час шлюбу будь яким з подружжя, а за рахунок, особистих приватизаційних чеків, які мають-особистий характер та їх видача та використання не пов'язане з перебуванням чи не перебуванням в шлюбі певних осіб. Отже, на момент приватизації вищезазначеної квартири, батько в шлюбі з позивачем [PERSON] не перебував, фактично в цей період батько мешкав разом із відповідачем, а не з позивачем [PERSON], фактично ордер на квартиру був виданий в 1995 році коли батько перебував в шлюбі з її матір'ю - [PERSON], а не з позивачем [PERSON] Щодо перебування її батька з позивачкою в сімейних стосунках, після розірвання їхнього шлюбу, то, ці обставини вона заперечує, до того ж такі обставини спростовуються рішенням суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Вважає, що спірна квартира не є спільно набутим майном позивача [PERSON], та будь якої трудової участі у придбанні квартири [PERSON] не приймала. Батько, теж під час шлюбу з [PERSON] трудової участи у набутті зазначеної квартири не приймав (квартира видана ще у 1995 році). Просила суд відмовити в задоволенні позову. Також відповідач просила застосувати строки позовної давності, адже позивач дізналась про порушення своїх прав 19 квітня 2012 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовну заяву, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Суду пояснила, що перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 2002 року до 2009 рік. Фактично проживала с [PERSON] з 2000 року по день його смерті. Сумісно з [PERSON] вони виплатили борги по квартирі, робили ремонт, купували меблі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] надав суду пояснення, аналогічні викладеним в позові, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити їх. Пояснив, що дійсно позивач та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.05.2002 року до 11.06.2009 року. Рішенням Лисичанського міського суду шлюб було розірвано 11.06.2009 року, яке набрало законно сили 23.06.2009 року. Незважаючи на розірвання шлюбу позивач та [PERSON] продовжували мешкати разом. Приватизація спірного майна відбулась в 2012 році. Позивач не зазначена в технічному паспорті спірного майна, вона зареєстрована за іншою адресою. Не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, заявленої відповідачем, адже вважає, що позивач дізналася про порушення свого права отримавши від нотаріуса відмову в видачі свідоцтва про право на спадщину, а не з моменту приватизації - з 2012 року. У судовому засіданні відповідач [PERSON] не визнала позов, підтримала письмові заперечення, просила суд відмовити в задоволенні позову. Просила застосувати строк позовної давності. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав повністю, підтримав письмові заперечення, просив суд відмовити в задоволенні позову та застосувати строки позовної давності. Зазначив, що не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, адже позивач та [PERSON] на момент приватизації разом не проживали, що було підтверджено як свідком з боку позивача, так і свідком з боку відповідача. З 2009 року позивач та [PERSON] спільного господарства не вели та фактично не проживали, що підтверджено рішенням Лисичанського міського суду, яким шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. Свідоцтво про приватизацію ніхто не оскаржував. Вважає, що строк позовної давності слід рахувати з дня приватизації спірного майна, тобто з 2012 року. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з позивачем по справі вони є подругами з 4 класу. Їй Відомо, що позивач та її чоловік [PERSON] були одружені, вели спільне господарство, виплачували борги сумісно, так як позивач працювала і мала свій самостійний дохід. Також їй відомо, що спірна квартира була службовою, після була приватизована. Позивач просила [PERSON] зареєструвати її в спірній квартирі, але він відмовився та була потрібна згода його доньки. Шлюб не було розірвано. Їй відомо, що позивач та [PERSON] місяців 6-8 жили окремо в 2012 році до приватизації. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є донькою [PERSON] У 1999 році мати поїхала на заробітки до Москви, а вона з сестрою залишились проживати разом із батьком. У батьків була домовленість, що батько [PERSON] не платив аліменти, але приватизував квартиру разом із донькою. Квартира була приватизована в 2012 році, на той час [PERSON] не проживав разом із позивачем. В 2012 році мати приїжджала разом із сестрою [PERSON] до Лисичанська для оформлення приватизації. Коли вони приїжджали, то жили в готелі. [PERSON] казав, що не бажає реєструвати в даній квартирі позивача, адже хотів, щоб все дісталось дітям. Їй відомо зі слів [PERSON], що він був розлучений з позивачем. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що приблизно весною 2012 року була приватизована квартира, відповідачка допомагала приватизувати квартиру, давала гроші на приватизацію. Шлюб між позивачем та її братом [PERSON] вважає незаконним та таким, що його ніколи не було. Вони спочатку зареєстрували шлюб, а потім розірвали, однак печатки в паспорта не ставили. Їй відомо, що вони періодично мешкали як сім я, коли брат не пив, то позивач жила разом з ним. На момент приватизації позивач не мешкала з [PERSON] Гроші на приватизацію висилала відповідач. Перша дружина [PERSON] мешкала в Житомирській області в місті Новоград разом з дочками. Під час приватизації колишня дружина [PERSON] приїжджала разом з донькою, мешкали вони в готелі. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що їй відомо, що спірна квартира була службовою. Коли дану квартиру [PERSON] видавали, то він жив разом із першою дружиною та доньками. З позивачем він проживав у шлюбі, вели спільне господарство, купували разом речі. Чи розлучались позивач та [PERSON] їй не відомо, знає, що позивач уходила від нього, щоб налякати, бо він багато пив. Вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини справи і визначені відповідно до них правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно з паспортом громадянина України [NUMBER] [PERSON], [INFO] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 10.05.2002 року, що також підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER], виданого повторно 05 жовтня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, про що було зроблено відповідний актовий запис № 174. Згідно з рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 11.06.2009 року шлюб, зареєстрований 10 травня 2002 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 174 між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) розірвано. Даним рішенням встановлено, що шлюбні відносини припинені з початку травня 2009 року, сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Позивач посилався на те, що шлюб розпався, сімейне життя не склалося внаслідок зловживання відповідачем спиртних напоїв, застосування фізичного насильства, сімя фактично розпалася, миритися вона не бажає, а збереження шлюбу суперечить її інтересам. Позивач посилається на те, що її шлюб з [PERSON] не був розірваний, адже вони не вчинили державно реєстрації розірвання шлюбу. Втім, шлюб, розірваний в судовому порядку до 01.01.2004 року, вважається припиненим від дня державної реєстрації розірвання шлюбу (тобто рішення суду про розірвання шлюбу) у книзі реєстрації актів цивільного стану за заявою як обох чоловіка та дружини, так і одного з них. Втім, шлюб, розірваний в судовому порядку після 01.01.2004 року, вважається припиненим у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 114 СК України) та (п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що вона та [PERSON] відповідне рішення суду від 11.06.2009 не зареєстрували у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, згідно з статтею 115 Сімейного Кодексу України, якою передбачена державна реєстрація розірвання шлюбу, у зв'язку з чим Позивач та [PERSON] вважали, що їх стосунки є подружніми і це підтверджується наявністю свідоцтва про шлюб, яке Позивач отримала 05 жовтня 2011 року. Суд також не бере до уваги відповідь Лисичанського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області № 115/02-04-09 від 01.07.2016р. про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] не є розірваним, тому шлюб є дійсним. Актовий запис про розірвання шлюбу - відсутній, адже, дана довідка протирічить вимогам ч. 2 ст. 114 СК України, ст. 115 СК України та п. 7 ст. 15 Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Реєстрація розірвання шлюбу передбачена ст. 115 СК України та п. 7 ст. 15 Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», що передбачає, що про державну реєстрацію розірвання шлюбу та про розірвання шлюбу, здійснене в судовому порядку, робиться відмітка в актовому записі про шлюб. У разі розірвання шлюбу в судовому порядку рішення суду, яке набрало законної сили, надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення. Отже, реєстрація розірвання шлюбу не є підставою для набрання рішенням про розірвання шлюбу законної сили, шлюб вважається припиненим у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 114 СК України). На підставі викладеного, суд доходить висновку, що рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11.06.2009 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) не оскаржувалось та набрало законної сили 23.06.2009 року. Пунктом 5 частини першої статті 256 ЦПК України передбачено встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Встановлення цього факту судом можливе у випадку, коли потрібно вирішити питання про виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. В розумінні ст. 3 СК України, сім`я - це союз двох або кількох осіб, котрі є членами сім`ї. Члени сім`ї пов`язані спільним побутом, що стосується лише тих випадків, коли члени сім`ї проживають разом. Положення закону стосовно наявності взаємних прав і обов`язків членів сім`ї містять вказівку не на ознаку сім`ї, а на наслідки визнання спільних осіб сім`єю: якщо конкретні особи визнаються членами однієї сім`ї, то між ними існують сімейні відносини і у них виникають взаємні права і обов`язки. Допитана судом свідок [PERSON] пояснила, що позивач та [PERSON] місяців 6-8 жили окремо в 2012 році до приватизації. Свідок [PERSON] пояснила, що квартира була приватизована в 2012 році, на той час [PERSON] не проживав разом із позивачем. Свідок [PERSON] пояснила, що шлюб між позивачем та її братом [PERSON] вважає незаконним та таким, що його ніколи не було. Їй відомо, що вони періодично мешкали як сім я, коли брат не пив, то позивач жила разом з ним. На момент приватизації позивач не мешкала з [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що позивач уходила від [PERSON], щоб налякати, бо він багато пив. Відповідачем [PERSON] зазначений факт також оспорюється. Окрім того, рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 11.06.2009 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]), що набрало законної сили 23.06.2009 року, встановлено що шлюбні відносини припинені з початку травня 2009 року, сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Позивач посилався на те, що шлюб розпався, сімейне життя не склалося внаслідок зловживання відповідачем спиртних напоїв, застосування фізичного насильства, сімя фактично розпалася, миритися вона не бажає, а збереження шлюбу суперечить її інтересам. Суд також зауважує, що позивач у спірній квартирі зареєстрована не була. Так, згідно з технічним паспортом, виданим на квартиру [ADDRESS] власниками квартири є [PERSON] та [PERSON]. Суд критично ставиться до довідки № 608 від 15.09.2015 року, виданою помічником начальнику КП ЛЖЕК № 5 [PERSON], адже дана довідка надана для пред'явлення до Пенсійного фонду України та не містить дати, з якої [PERSON] вела сумісне господарство з померлим [PERSON] Окрім того, дані, викладені в даній довідці, протирічать змісту рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 11.06.2009 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. Інших довідок з відповідних органів місцевого самоврядування про сумісне проживання та введення спільного господарства суду надано не було. Факт поховання [PERSON] позивачем ніхто не оспорює, був підтверджений і свідками та довідкою № 608 від 15.09.2015 року, втім це не є належним та допустимим доказом проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Не є зрозумілим і те, що позивач [PERSON] наполягає на тому, що вона перебувала в шлюбі з [PERSON], який не був розірваний по день смерті останнього, втім, росить суд встановити факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] з [PERSON] з 11 червня 2009 року (дата рішення суду про розірвання шлюбу) до [INFO] (день смерті [PERSON].). На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON], [INFO], з [PERSON] з 11 червня 2009 року до [INFO] (по день смерті), задоволенню не підлягають. Позовні вимоги в частині встановлення факту постійного проживання позивача [PERSON], [INFO], разом із спадкодавцем [PERSON] у житловій квартирі за адресою: [ADDRESS], з [PERSON] з 10 травня 2002 року до [INFO] є похідними від позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON], [INFO], з [PERSON] з 11 червня 2009 року до [INFO] (по день смерті), а отже задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про визнання права власності за [PERSON], [INFO], на ? частину житлової квартири за адресою: [ADDRESS], Луганської області, як на частку в спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи вбачається та встановлено в судовому засіданні, що згідно з свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданого 10 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] помер [INFO], про що складено відповідний актовий запис № 1589. Згідно з заявою [PERSON] від 11.09.2015 р., вона звернулась до приватного нотаріуса Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області Жихар Н.П. про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO]., спадщина складається з ? частини квартири [ADDRESS]. Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 68/02-14-91-2015 від 16.03.2016р., відмовлено [PERSON], 1967 р.н., у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з відсутністю підстав для закликання до спадкування. У зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про права на спадщину позивач і звернулась до суду з даним позовом. Згідно з свідоцтвом про право власності на житло № 21504 від 19.04.2012р., виданого Відділом з обліку, розподілу, обміну та приватизації житла Лисичанської міської ради, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], дійсно належить на праві спільної часткової власності [PERSON] - 1\\2 частка та членам його родини [PERSON] - 1\\2 частина. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням № 94 від 19.04.2012р. Дане свідоцтво ніким не оскаржувалось та є чинним. Згідно з Витягом про державну реєстрацію прав Лисичанського комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» № 34039302 від 07.05.2012 р., квартира за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної часткової приватної власності [PERSON] - 1\\2 частка, [PERSON] - 1/2 частка на підставі свідоцтва про право власності від 19.04.2012р. в книзі 11, за № 191. Згідно з технічним паспортом, виданим на квартиру [ADDRESS] власниками квартири є [PERSON] та [PERSON]. За положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI) було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI, яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації (частина п'ята статті 61 виключено на підставі Закону України № 4766-VІ від 1.05.2012 року, тобто після приватизації квартири [PERSON]). Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, а тому Закон № 2913-VI, не має зворотної дії в часі і не може бути застосований до спірних правовідносин. Таким чином, вищезазначена спірна квартира, набута спадкодавцем [PERSON] внаслідок безоплатної передачі їх у приватну власність, не є спільним майном [PERSON] та позивача в розумінні ст. 61 СК України. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно з правовою позицією Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-148цс12, згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. Судом встановлено, що спірна квартира була службовою та була надана [PERSON] ще під час його проживання з першою дружиною та двома доньками. В 2012 році спірна квартира була приватизована [PERSON] та його донькою [PERSON] згідно з свідоцтвом про право власності на житло № 21504 від 19.04.2012р. Судом також встановлено, що факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період, протягом якого було придбано спірне майно (приватизовано 2012 рік), [PERSON] не доведено, у зв'язку з чим відмовлено в задоволенні вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу Таким чином, оскільки позивачем [PERSON] належними та допустимими доказами не було доведено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] у період придбання спірної квартири (приватизації), суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання за нею права власності на 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS], як об'єкта права спільної сумісної власності. Відповідач [PERSON] подала заяву про застосування загального строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. Позивач в судовому засіданні поясняла, що вона приймала участь в приватизації, допомагала, отже, право на звернення до суду з даним позовом у позивача [PERSON] виникло в 2012 році. Тобто, строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права у позивача сплив у 2015 року. Однак, [PERSON] звернулася у суд із позовом у квітня 2016 року, тобто, з пропуском загального строку позовної давності про поділ майна подружжя.

Outcome: dismissed