Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить визнати нерухоме майно, а саме 1/2 частину садового будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно: 1/2 частини садового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] нерухомого майно: 1/2 частини садового будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . При цьому позивачка посилається на те, що з 05 серпня 1961 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу [PERSON] отримав земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] з садовим будинком, який за спільні кошти подружжя було реконструйовано та отримано свідоцтво про право власності на ім`я чоловіка. Згодом, щодо зазначеного нерухомого майна [PERSON] без згоди дружини уклав договір дарування на користь [PERSON] , про що позивач дізналась лише у 2018 році, коли звернулась до нотаріальної контори з метою оформлення права власності на спадкове майно, після смерті [INFO] [PERSON] . В грудні 2017 року садовий будинок [ADDRESS] , [PERSON] , на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів було перереєстровано за [PERSON] . Оскільки вказане нерухоме майно вибуло із власності поза волею [PERSON] , та з посиланням на ст.ст. 57, 60, 65, 69, 70, 71, 75 СК України, 15, 16, 319, 321, 328, 330, 338, 368, 369, 372, 391 ЦК України позивачка вимушена звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача - адвокат Попов Р.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Компанієць М.М. у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі з підстав, зазначених у письмових поясненнях, на підставі витребуваних у Одеського державного нотаріального архіву документів, також просив застосувати строки позовної давності з огляду на те, що дарування будинку відбулось ще у 2004 році, тобто за 15 років до подання позову, і позивач повинна була знати про стан свого майна, дбати про свою власність, нести витрати на утримання свого майна, однак за ці 15 років не цікавилась своїм майном. [PERSON] до судового засідання не з`явився, повідомлявся, про причини неявки суд не сповістив. 3-я особа: представник Шостої Одеської державної нотаріальної контори до суду не з`явився, про місце, час та дату судового засідань був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без присутності третьої особи. Ухвалою суду від 04.03.2020 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] - адвоката Компанієць М.М. було витребувано докази та зобов`язано Одеський державний нотаріальний архів надати до суду належним чином завірену копію нотаріальної згоди [PERSON] , [INFO] , на укладання [PERSON] , [INFO] , договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Петрушенко Т.А. та зареєстрованого в реєстрі за №2-4814. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, з 05 серпня 1961 року позивач, [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . За час шлюбу [PERSON] отримав земельну ділянку, площею 403 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , згідно державного акту на право приватної власності на землю І-ОД № 012434 від 17.01.2000 р. з садовим будинком. Позивачка разом з чоловіком за спільні кошти, реконструювали двоповерховий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та в жовтні 2004 року отримали свідоцтво на право власності серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] та після його смерті було відкрито спадкову справу. В 2018 році [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з метою оформлення права власності на спадкове майно та дізналась, що садовий будинок за адресою: [ADDRESS] в листопаді 2004 року перереєстровано на [PERSON] на підставі договору дарування. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Петрушенко Т. А. та зареєстровано в реєстрі за № 2-4814. При цьому позивач зазначив, що вказаний договір укладений за відсутності згоди позивачки як дружини [PERSON] на майно, що набуто під час шлюбу. В грудні 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Міглазовою Ю. О., садовий будинок [ADDRESS] , [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та номер № 8485 від 07.12.2017 року було перереєстровано за [PERSON] . Згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2016 року по цивільній справі №522/3725/15-ц з [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 744048, 20 грн. 08 квітня 2016 року Другим Суворовським відділом ДВС м. Одеси Головного управління юстиції в Одеській області відкрито виконавче провадження ВП №50760590 за виконавчим листом Суворовського районного суду м. Одеси від 23.02.2016 року №523/3725/15-ц, в рамках якого реалізовано садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , шляхом проведення електронних торгів. Так, 23.11.2017 року були проведені електронні торги, на яких [PERSON] придбав садовий будинок за адресою: [ADDRESS] та зареєстрував його за собою на праві власності. Зазначені обставини встановлені Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2018 року по справі № 523/17998/17 та Постановою Апеляційного суду Одеської області від 26.12.2018 року по справі № 523/17998/17. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Доводи позивачки про те, що спірне нерухоме майно вибуло із її власності поза її волею, судом не приймаються до уваги, оскільки з копії нотаріальної згоди [PERSON] , [INFO] , на укладання [PERSON] , [INFO] , договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Петрушенко Т.А. та зареєстрованого в реєстрі за №2-4814, вбачається, що позивачу [PERSON] було відомо про укладання договору дарування посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Петрушенко Т.А. та зареєстрованого в реєстрі за №2-4814 [PERSON] на користь [PERSON] та надано нотаріальну згоду на вчинення такого правочину її чоловіком. Відповідно до с. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України, в редакції чинній на момент укладення договору дарування, містить вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 статті 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1-3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частина 1-2 ст. 355 ЦК України передбачає, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 369 ЦК України, у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, передбачала, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з вимогами ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При таких обставинах та враховуючи, що договір дарування садового будинку від 11.11.2004 року не суперечить ні нормам Цивільного кодексу України, ні нормам Сімейного кодексу України, оскільки на момент вчинення договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Петрушенко Т.А. та зареєстрованого в реєстрі за №2-4814 позивач не лише знала про його вчинення, а й надала нотаріальну згоду на його вчинення, тим самим здійснила волевиявлення на розпорядження спільним майном подружжя, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, не доведеним та такими що не підлягають задоволенню. Щодо застосування строків позовної давності, про що було заявлено представником відповідача, необхідно зазначити наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону. Таким чином, вимога про застосування позовної давності не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed