Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], якою після уточнення позовних вимог, просила стягнути аліменти на утримання дітей: [PERSON] 03 вересня 2013 року та [PERSON] 03 вересня 2013 року, в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на кожну дитину, встановленого для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи від дня предявлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання для розгляду справи по суті позивач і відповідач не зявились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі та без участі позивача на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. При цьому зазначив, що правові наслідки проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення (у тому числі особливий порядок набрання таким рішенням законної сили та порядок його оскарження) йому відомий та зрозумілий, а додаткового розяснення цих наслідків судом не потребує. Відповідач правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався, при цьому у поданих суду заявах зазначав причини неявки у судові засідання від 06 листопада 2015 року та від 03 грудня 2015 року, проте названі відповідачем причини неявки суд визнає неповажними. У першому випадку (06 листопада 2015 року) суд виходив із того, що причини виїзду за межі міста відповідачем, взагалі не були повідомлені аби оцінити їх поважність, і докази на підтвердження таких причин не були надані суду. У другому випадку (03 грудня 2015 року), суд врахував, що відповідач повідомив про необхідність відкладення розгляду справи у зв`язку із залученням юриста для захисту своїх прав. І звичайно, суд з повагою ставиться до права відповідача на отримання правової допомоги, але тут, суд враховує те, що про пред`явлений до відповідача позов, останній дізнався ще 13 жовтня 2015 року, отримавши позов з усіма додатками до нього (а.с.20), а доказів відсутності у нього об`єктивної можливості реалізувати право на захист раніше, відповідач не надав. Як не надав і доказів неможливості з`явитись у саме судове засідання 03 грудня 2015 року. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило, причини неявки ним були повідомлені, але судом визнані неповажними, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання. Суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Позивач, [PERSON], [INFO], та відповідач, [PERSON], [INFO], мають спільних дітей: [PERSON], 03 вересня 2013 року та [PERSON], яка народилась 03 вересня 2013 року, про що 10 вересня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рубіжанського міського управління юстиції у Луганській області були зроблені актові записи та видані свідоцтва про народження (а.с.6,7). Діти, [PERSON] та [PERSON], проживають з позивачкою та знаходяться на її утриманні, а відповідач будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає (а.с. 2-4,8). Із встановлених обставин вбачається, що між сторонами виникли сімейні правовідносини, в межах яких у позивача з відповідачем виник спір у якості батьків щодо утримання дітей, в якому відповідач, як батько, відмовляється від утримання своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положення частини 1 і 2 статті 51 Конституції України гарантують, що кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. А положеннями частини 6 статті 7 та частини 1 статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обовязки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, та щодо дитини. Статті 180 та 181 Сімейного кодексу України встановлюють обовязок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття у грошовій і (або) натуральній формі, за домовленістю між батьками. При цьому, згідно частини 1 статті 15 Сімейного кодексу України, сімейні обовязки є такими, що тісно повязані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Отже, виходячи із змісту наведених норм матеріального права, невиконання відповідачем, як батьком дітей свого обовязку з їх утримання до досягнення ними повноліття у грошовій і (або) натуральній формі, порушує право позивача, як матері, на рівність обовязків між жінкою та чоловіком щодо дітей. А тому, на підставі частини першої статті 55 Конституції України, частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 18 Сімейного кодексу України порушене право позивача підлягає судовому захисту. Відповідно до положень частини третьої статті 181, частини першої статті 191 Сімейного кодексу України за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, від дня предявлення позову. Згідно з частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 182 Сімейного кодексу України). Отже, оскільки позивач просить суд захистити її порушене право способом, який передбачений законом шляхом стягнення з відповідача аліментів у розмірі однієї третьої частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на кожну дитину, встановленого для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дати звернення до суду (тобто з 16 вересня 2015 року) та до досягнення дітьми повноліття, суд вважає, що вказані вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. При визначенні розміру аліментів, суд врахував положення частини першої статті 184 Сімейного кодексу України, та те що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували незадовільний стан здоровя дітей чи відповідача, перебування чи необхідність перебування відповідача на стаціонарному лікуванні, наявність у відповідача інших дітей та/або непрацездатних батьків або інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів чи призначення його розміру у твердій сумі. В силу положень пункту першого частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, також слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Враховуючи те, що позивач на підставі пункту третього частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір №3674-VI від 08.07.2011 року звільнений від сплати судового збору, розмір якого у справах даної категорії виходячи з положень статті 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік складає 487 гривень 20 копійок, то в силу положень частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд стягує з відповідача вказану суму судового збору в дохід держави, у повному обсязі. Отже,

Outcome: approved