Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , треті особи: Станично-Луганська селищна військово-цивільна адміністрація Щастинського району Луганської області, [PERSON] , про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що вона та її чоловік є власниками по Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №2478 від 25.12.2004 року та договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 03.10.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №2576. У вказаному будинку зареєстрований син позивачки та третьої особи [PERSON] , [PERSON] . Однак, відповідач по справі фактично не мешкає у вказаному будинку з 2009 року, оскільки виїхав на постійне місце мешкання до м. Луганськ. Позивачка зазначила, що просила сина приїхати з метою зняття його з реєстрації у вищевказаному будинку аби вона могли отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, однак він повідомив, що не має наміру цього робити у зв`язку з карантинними обмеженнями при перетині лінії розмежування в рамках заходів із запобігання поширенню Covid-19. [PERSON] наголошує, що той факт, що [PERSON] зареєстрований у належному їй та її чоловіку будинку, перешкоджає їх праву отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, крім того, позивачка позбавлена права повним чином реалізувати своє право власності. Таким чином, позивачка вимушена звернутися до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком з тих підстав, що він не проживає тривалий час у вказаному будинку і добровільно з реєстраційного обліку не знімається. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивачка надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзивів не подавав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Представник третьої особи - Станично-Луганської селищної ВЦА Щастинського району Луганської області у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. Третя особа [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду не прибув, причини неявки суду не повідомив, жодних заяв від нього не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.12.2004 року серії ВВТ №398157, посвідченого державним нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріальної контори Перепелицею І.В., [PERSON] належить Ѕ частка будинку [ADDRESS] . Що також підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №15203423 від 11.07.2007 року, виданого Станично-Луганським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації. Право власності третьої особи [PERSON] на Ѕ частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підтверджується договором купівлі-продажу частки житлового будинку від 03.10.2007 року серії ВКА №055949 та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17009600 від 11.12.2007 року, виданого Станично-Луганським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації. Згідно довідки начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 16.07.2021 року за №107 - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] - Ѕ частка, на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВВТ №398157, реєстр №2478 від 25.12.2004 року та [PERSON] - Ѕ частка, на підставі договору купівлі-продажу серії ВКА №055949, реєстр №2576. В зазначеному будинку зареєстровані: позивачка [PERSON] , 1957 року народження, третя особа [PERSON] , 1956 року народження та відповідач [PERSON] , 1978 року народження, що підтверджується довідкою №887 від 30.06.2021 року, виданою заступником селищного голови Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області Макєєвим В.М., однак відповідач фактично там не проживає з 2009 року, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 06.10.2019року, складеним депутатом Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області Овчинніковою Н.О. у присутності сусідів: [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає з 2009 року, будинком не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачує, домовленості з позивачкою та третьою особою про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої його реєстрації у будинку позивачки та третьої особи наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним будинком. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявляла вимог про стягнення з відповідача на її користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за її рахунок. На підставі викладеного і

Outcome: approved