Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ФОП [PERSON] про визнання трудових відносин припиненими, в якому просила встановити факт припинення трудових відносин між ФОП [PERSON] та [PERSON] з 31 грудня 2018 року, зобов`язати ФОП [PERSON] внести запис до трудової книжки [PERSON] про звільнення із займаної посади з 31 грудня 2018 року, відповідно до визначеної законодавством форми звітності, а також стягнути судові витрати. Позов обґрунтований наступними обставинами. 03 серпня 2018 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. За період з серпня 2018 року по грудень 2018 року [PERSON] працювала найманим працівником у ФОП [PERSON] , однак, запис в трудову книжку про звільнення з роботи ФОП [PERSON] не внесено. Позивач зазначає, що 24 липня 2020 року на адресу ФОП [PERSON] направлено заяву-повідомлення про розірвання трудових відносин, однак відповіді не отримано, запис в трудову книжку не внесено. Вказує, що такими діями ФОП [PERSON] порушує її трудові права, адже остання позбавлена можливості укладення трудових відносин з новим роботодавцем, тому змушена звернутися до суду з метою захисту своїх прав. Позивач та її представник у відкрите судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. В матеріалах справи міститься заява представника позивача, в якій міститься клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. Відповідач у відкрите судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. 02 березня 2021 року подала до суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі, просила розгляд справи проводити у її відсутність. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. Правовідносини між сторонами виникли внаслідок припинення трудових відносин та регулюються Главою ІІІ КЗпП України. Судом встановлено, що 03 серпня 2018 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (а.с. 13, 44-45). Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,\~39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,\~41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); Відповідно до ст.\~38\~КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Відповідно до п. 8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.2001 року (зі змінами, внесеними наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 14.10.2010р. № 320, наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 16.09.2014 року № 660) у разі закінчення строку трудового договору або припинення його достроково в трудовому договорі, фізична особа-підприємець робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КзпП України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору. Позивач заявляє, що з грудня 2018 року припинила працювати найманим працівником у ФОП [PERSON] , з 01 січня 2019 року заробітної плати не отримує, однак, запис в трудову книжку про звільнення з роботи ФОП [PERSON] не внесено. Судом встановлено, що [PERSON] направила відповідачу заяву про її звільнення з посади за власним бажанням з 31 грудня 2018 року, проте на момент звернення із позовом, відповіді від ФОП [PERSON] не надходило. Не вирішення ФОП [PERSON] питання про звільнення позивача є порушенням її права на звільнення за власним бажанням, яке гарантоване ст. 38 КЗпП. У ч.ч. 1, 2\~ст. 43 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Відповідно до вимог\~ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Згідно із приписами ч. 1\~ст. 3 КЗпП України\~законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У ч. 2\~ст. 22 КЗпП України\~встановлено, що відповідно до\~Конституції України\~будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно ч. 2, чт. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд, враховуючи викладені обставини та визнання відповідачем позову, яке прийняте судом, дійшов висновку, що позов [PERSON] до ФОП [PERSON] про встановлення факту припинення трудових відносин ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1681,60 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved