Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-07 00:00:00

[PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] з вимогою: «Встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: у користування позивача [PERSON] виділити житлову кімнату площею 13,0 кв.м; у користуваннявідповідачів [PERSON] та [PERSON] виділити житлову кімнату площею 14,3 кв.м, у загальному користуванні залишити кухню площею 6,5 кв.м, коридор площею 8,0 кв.м, санвузол площею 2,5 кв.м». 03 травня 2018 року Дніпровським районнимсудом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом[PERSON] до [PERSON], в особі законного представника [PERSON], [PERSON] про визнання порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. 22 травня 2018 року судом постановлено ухвалу про залучення до участі у справі у якості законного представника неповнолітнього відповідача [PERSON], [INFO], її матір [PERSON]. 22 травня 2018 року судом постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що позивачу належить на праві власності ? частина квартири [ADDRESS], іншими співаникамиквартири є відповідачі у справі. За останні роки між сторонами склався певний порядок користування квартирою, позивач займає житлову кімнату площею 13,0 кв.м, відповідачі займають кімнату площею 14,3 кв.м., на даний час виникла потреба визначити порядок користування квартирою, що наддасть можливість сторонам займати окремі житлові приміщення, врегулювати питання оплати за житлово-комунальні послуги та надати можливість розпоряджатись своєю жилою кімнатою на власний розсуд, у такий спосіб стане можливим уникнути в майбутньому суперечок щодо користування та розпорядження квартирою. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, які надавались позивачем в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив в позові відмовити, пояснив, що відповідач разом з матір'ю та неповнолітньою сестроюпостійно проживають в квартирі [ADDRESS], після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO], відповідач разом з сестрою отримали у спадок ? частину квартири, між співвласниками не існує жодних спорів щодо порядку користування квартирою, кожен з них має вільний доступ до квартири, відповідачі займають кімнату площею 14,3 кв.м, інша кімната зачинена, позивач має інше житло, наміру проживати в цій квартирі не має, однак у такий спосіб намагається виділити у власне користування жилу кімнату в квартирі з метою продажу своєю частини та/або передачу своєї кімнати в оренду стороннім людям, що унеможливить проживання в цій квартирі відповідачів. Законний представникнеповнолітньої [PERSON] - [PERSON], в судовому засідання просила відмовити у задоволенні позову, пояснила, що на даний час між співаникамиквартири визначено порядок користування квартирою, вона разом з доньками займає кімнату площею 14,3 кв.м., інша кімната зачинена, позивач має вільний доступ до квартири та має можливість безперешкодно користуватись кімнатою площею 13,0 кв.м., однак позивач в квартирі не проживає, має інше житло, переслідує мету продати свою частку квартири чи передати свою кімнату в оренду стороннім особам? тому звернулась до суду з позовом про визначення порядку користування квартирою. Вислухавши думку учасників справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з положень ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України) Судом встановлено, що [PERSON] набула права власності в порядку спадкування за заповітом на ? частину квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, видане 17 липня 2002 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А. (а.с.14) Іншим співвлас ником квартири був [PERSON]. [PERSON] помер [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, спадкоємцями першої черги за законом майна спадкодавця є його діти - донька [PERSON],[INFO], та донька [PERSON], [INFO]. 29 квітня 2016 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Давидовою Т.М. видано Свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON] та [PERSON], які в порядку спадкування набули права власності на ? частину [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 квітня 2016 року, зареєстровано в реєстрі за №637/2015. (а.с.35) Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз'яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Виходячи з предмету позовних вимог, позивач[PERSON] просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 13,0 кв.м; у користування відповідачів [PERSON] та [PERSON] виділити житлову кімнату площею 14,3 кв.м, у загальному користуванні залишити кухню площею 6,5 кв.м, коридор площею 8,0 кв.м, санвузол площею 2,5 кв.м. Відповідно до частини першої ст. 159 Житлового кодексу УРСР предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Таким чином, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора). Відповідно до даних технічного паспорту - квартира [ADDRESS] з двох кімнат житловою площею 27,3 кв.м, у тому числі: 1-а кімната -14,3 кв.м, 2-а кімната - 13,0 кв.м, та місць загального користування: кухня площею 6,5 кв.м, коридор площею 8,0 кв.м, санвузол площею 2,5 кв.м, квартира обладнана балконом 30% -0,6 кв.м, загальна площа квартири складає 44,9 кв.м. (а.с.9-10) Виходячи з положень статті 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15, який є обов'язковим для судів. Таким чином, враховуючи, що власниками спірної квартири є три особи, а загальний розмір житловою площі квартири складає 27,3 кв.м, тому фактично на кожного власника квартири припадає по 9,1 кв.м жилої площі квартири (27,3 кв.м : 3 = 9,1 кв.м) За змістом предмету позову, позивач просить виділити в користування жилу кімнату площею 13,9 кв.м, у зв'язку з чим інша жила кімната площею 14,3 кв.м залишається у користуванні інших співвласників [PERSON] та [PERSON] Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України) Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Як з'ясовано судом, підтверджується поясненнями сторін по справі, на даний час між співвласниками квартири врегульоване питання щодо порядку користування квартирою, який є сталим та існує протягом тривалого часу, ці обставини визнанні відповідачем [PERSON] та законним представником відповідача [PERSON], які висуваючи заперечення на позов посилались саме на обставини відсутності спору між співвласниками квартири щодо порядку користування квартирою, визнали той факт, що відповідачі займають жилу кімнату площею 14,3 кв.м, в іншій кімнаті знаходяться особисті речі позивача, кімната зачинена та не використовується відповідачами, такий порядок користування квартирою не змінився після набуття відповідачами у порядку спадкування після смерті батька права власності на частину квартири, також наголосили, шо позивач до квартири не заселялась, має інше житло де проживає разом зі своєю сім'єю. Також суд враховує, що в межах даного спорупозивач не заявляє вимог про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, тому у суду відсутні підстави для здійснення аналізу взаємовідносин сторін по справі, пов'язаних з користування спірним житловим приміщенням, та надавати оцінку діям відповідача щодо здійснення з її боку перешкод позивачу в користування спірною квартирою, що у сукупності всіх обставин справи мало слугувати підставою для вирішення питання, чи має місце в розрізі даного спору порушення прав іншого власника житлового приміщення, яким є позивач по справі, та чи наявні підстави для захисту прав власника в судовому порядку, виходячи з предмету позову. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як з'ясовано судом, підтверджується поясненнями позивача, на даний час між співвласниками квартири врегульоване питання щодо порядку користування квартирою, факт порушення прав позивача шляхом створення відповідачами перешкод в користуванні квартирою не доведено під час розгляду справи, разом з тим визначення порядку користування квартирою шляхом виділення у користування відповідачів кімнати площею 14,3 кв.м порушить їх житлові права, оскільки їх частка стане значно меншою, та у такий спосіб звужуються права співвласників щодо володіння та користування належними їм частками у спільному майні, та завдась істотної шкоди інтересам кожного з співвласникам та членам їх сім'ї, зважаючи на те, що відповідач [PERSON] є неповнолітньою, проживає в квартирі разом з матір'ю, тобто потребує окремої жилої кімнати для проживання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов[PERSON] до [PERSON], в особі законного представника [PERSON], [PERSON] про визнання порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуальногокодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed