Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що з 1995 року по 16 грудня 2014 року сторони перебували у шлюбі, який за рішенням суду розірвано. За час шлюбу сторонами набуте майно, що належить їи на праві спільної сумісної власності, а саме автомобіль NISSAN QASHQAI, 2010 року випуску, квартира номер [ADDRESS] та грошові кошти, що знаходяться на депозитних рахунках ПАТ «УкрСиббанк» на загальну суму 12029,00 доларів США. Після розірвання шлюбу сторони досягли певної згоди, щодо поділу спільного майна, натомість відповідач ухиляється від виконання домовленостей та намагається приховати спільно набуте майно. За наведених обставин просила поділити спільне майно, виділивши позивачу квартиру, а відповідачеві залишити автомобіль та грошові кошти на депозитних рахунках. Також стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 вересня 2017 року відкрито провадження у справі (а. с. 31). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2017 року задоволено клопотання позивача, витребувано з ПАТ «УкрСиббанк» належним чином завірені копії договорів № 26305231471005 від 02 червня 2010 року та № 26304231471006 від 06 липня 2010 року про розміщення коштів на депозитні рахунки на ім'я [PERSON], починаючи з часу укладення цього договору по 24 жовтня 2017 року та виписку про рух коштів по вище зазначеним рахункам, а також витребувано у Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» матеріали інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] (а. с. 56). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року задоволено клопотання позивача, призначено у справі оціночно-будівельну та авто-товарознавчу експертизу, на вирішення експертам якої поставлені питання щодо ринкової вартості спірної житлової квартири, середньої ринкової вартості транспортного засобу та можливість поділу в натурі житлової квартири, якщо її співвласниками буде двоє і більше осіб. Проведення експертизи доручено ТОВ «Подільський центр судових експертиз» та зупинено провадження у справі (а. с. 76-77). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2018 року відновлено провадження у справі (а. с. 110). 10 квітня 2018 року позивач подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просила визнати за нею право власності на ? ідеальну частку квартири номер [ADDRESS], стягнути з відповідача грошову компенсацію за ? частку вартості автомобіля в розмірі 139 561 грн. 38 коп., а також судовий збір в розмірі 4 800 грн. та 4 500 грн. витрати по проведенню експертизи (132-133). Представники позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з врахуванням їх зменшення, просили позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову визнала часткового, а саме: не заперечувала щодо вимоги про визнання за позивачем права власності на ? ідеальну частку квартири номер [ADDRESS], щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за ? частку вартості автомобіля в розмірі 139 561 грн. 38 коп., заперечувала у зв'язку із її недоведеністю. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що являється сусідом позивача та зазначив, що знає також відповідача [PERSON] з 2004 року, тобто, з того часу як переїхав у будинок. Сторони проживали разом до кінця 2014 року, з того часу свідок відповідача не бачив. Також повідомив, що у відповідача був автомобіль, однак, щоб даним автомобілем користувався син позивача та відповідача не бачив. Про розлучення сторін знав та зазначив, що про побут у даній родині йому нічого не відомо. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона навчалась з позивачем в інституті та з того часу залишились подругами. Також зазначила про те, що після операції позивача остання говорила про те, що стосунки між нею та [PERSON] почали псуватись, через декілька років чоловік перестав ночувати дома. У травні 2014 року [PERSON] та [PERSON] поїхали відпочивати у санаторій, за увесь час перебування там [PERSON] позивачу не дзвонив. Після санаторію [PERSON] поїхала до позивача додому у м. Вінницю та пробула у неї три дні, однак, зовнішні ознаки проживання чоловіка у даній квартирі були відсутні. [PERSON] зазначила про те, що про усі події, які відбувались у сім'ї позивача та відповідача їй відомі зі слів [PERSON] Також свідок повідомила про те, що позивач після розірвання шлюбу надіялась на примирення із чоловіком, однак зрозумівши, що примирення не буде, розраховувала поділити майно порівну. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Між сторонами склались правовідносини врегульовані положеннями Глави 26 «Право спільної власності» ЦК України та Главою 8 «Право спільної сумісної власності подружжя» СК України. Судом встановлено, що 20 жовтня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу від 20 жовтня 1995 року сер. [NUMBER] (а. с. 6). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 27 грудня 2014 року (а. с. 9). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 60, 68, 69 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражнобудівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 жовтня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І., № 2822, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (а. с. 10). Відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 14 квітня 2016 року № 913, «[ADDRESS]» в м. Вінниця перейменовано у «[ADDRESS]» (а. с. 13-15). За наведених обставин суд приходить до висновку, що вищезазначена квартира є спільною сумісною власністю сторін, адже набута останніми під час перебування у шлюбі. При цьому суд бере до уваги, що сторони не дійшли згоди щодо розпорядження квартирою після розірвання шлюбу, як то передбачено положеннями ст. 68 СК України, та між сторонами наявний спір із зазначеного приводу. Позивачк, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить визнати за нею право власності на ? частку вищезазначеної квартири, адже під час придбання останньої в 1998 році, право власності зареєстроване за відповідачем [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання за позивачем права власності ? частки квартири [ADDRESS] підлягає задоволенню, адже доказів про наявну домовленість між сторонами щодо розміру часток у праві спільної сумісної власності або наявного шлюбного договору суду не надано. Не надано доказів і про наявні підстави для відступлення від рівності розміру часток. Крім того, суд бере до уваги, що в судовому засіданні представником відповідача зазначена позовна вимога визнана, та представник не заперечував щодо її задоволення. Також судом встановлено, що станом на день ухваленні рішення у даній справі, відомості про зареєстровані обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, відсутні, що підтверджується відповідною Інформаційною довідкою від 12 вересня 2018 року № 137415458. Крім того, на думку позивача, до складу спільного майна подружжя, відноситься і автомобіль марки NISSAN QASHQAI, 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER], адже останній придбаний в 2010 році під час перебування у шлюбі, та 12 жовтня 2010 року зареєстрований за відповідачем - [PERSON], що підтверджується копією облікової картки транспортного засобу від 25 липня 2017 року (а. с. 8). Представник відповідача вважає, що транспортний засіб не має бути включений до складу майна, що підлягає поділу як спільне майно подружжя, адже відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 30 липня 2014 року автомобіль був подарований відповідачеві сином [PERSON] (а. с. 48-49). Із зазначеного приводу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Як встановлено в судовому засіданні, автомобіль марки NISSAN QASHQAI придбаний сторонами під час перебування у шлюбі в 2010 році, що підтверджується письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи та не заперечується сторонами. Відповідно до реєстраційної картки на ТЗ, 16 липня 2014 року автомобіль NISSAN QASHQAI, 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки рахунок від 16 квітня 2014 року (а. с. 51). [PERSON], в свою чергу є сином сторін, що підтверджується копією свідоцтва про народження сер. [NUMBER] (а. с. 5). В подальшому, відповідно до договору дарування, посвідченого 30 липня 2014 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О. № 1347, [PERSON] подарував [PERSON] автомобіль NISSAN QASHQAI, 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] (а. с. 48-49). Відповідно до реєстраційної картки на ТЗ, 08 серпня 2014 року автомобіль NISSAN QASHQAI, 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] на підставі договору дарування (а. с. 51, зворот). З наведеного вбачається, що під час перебування сторін у шлюбі, транспортний засіб, що був зареєстрований за відповідачем та мав статус майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, відчужений 16 липня 2014 року синові. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За наведених обставин, суд вважає, що відповідач розпорядився (відчужив) транспортним засобом, що належав до майна спільної сумісної власності подружжя, без письмової згоди позивача, адже доказів про наявність такої письмової згоди суду не надано, що суперечить вищенаведеним положенням сімейного законодавства. При цьому суд бере до уваги, що протягом двох тижнів після відчуження транспортного засобу, відповідач повторно набув на нього право власності за договором дарування, та став його одноособовим власником відповідно до положень ст. 57 СК України. Отже, суд вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, позивач, до відчуження відповідачем транспортного засобу 16 липня 2014 року без згоди позивача, мала право на ? частки транспортного засобу. Вказане узгоджується із правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом у Постанові від 11 серпня 2018 року у справі № 705/4697/15-ц Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до висновку № 391/23-01/18КЕ від 30 січня 2018 року, середня ринкова вартість автомобіля NISSAN QASHQAI, 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] станом на 16 липня 2014 року складала 279 122 грн. 76 коп. (а. с. 81-90). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на ї користь грошової компенсації вартості ? частки автомобіля в розмірі 139 561 грн. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути розмір сплаченого судового збору, а саме 5 024 грн. (а. с. 1, 2). Крім того з відповідача на користь позивачки слід стягнути і понесені останньою судові витрати у зв'язку із проведенням експертизи в розмірі 4 500 грн. (а. с. 131). Враховуючи викладене,

Outcome: approved