Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом у якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 2004 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.11.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу дитина проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS], проти чого відповідач не заперечував. Весь цей час відповідач життям доньки не цікавився, аліменти не сплачував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. Позивач зазначає, що [PERSON] жодним чином не був позбавлений інформації стосовно міста перебування її та дитини, з її боку ніколи не створювались перешкоди у спілкуванні доньки з батьком та участі відповідача у вихованні, що свідчить про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов'язки покладені на відповідача законом. Відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав, про що оформив заяву від 25 січня 2018 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав передана на розгляд за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва (а.с. 17, 18). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року прийнято до провадження суду дану цивільну справу та призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 27.06.2018 року на 09 год. 05 хв. (а.с. 26, 27). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.06.2018 року підготовче провадження у справі було закрите та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 31.07.2018 року на 14 год. 00 хв. (а.с. 37, 38). В судове засідання сторони та представник третьої особи не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки представника третьої особи суд повідомлено не було. Позивач суду подала заяву про розгляд справи без її участі. Від відповідача надійшла заява від 27.06.2018 року з проханням розглянути справу за його відсутності, в заяві вказав, що позов визнає в повному обсязі (а.с. 33). Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.04.2004 року (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.11.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем розірваний (а.с. 5, 5зв.). Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідач подав суду заяву про визнання позову про позбавлення його батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO]. Крім того, в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 25.01.2018 року про добровільну відмову від батьківських прав щодо його доньки [PERSON] (а.с. 14). Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За викладених обставин суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв'язку з чим заявлені вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений останньою судовий збір в дохід держави в сумі 704,80 грн. (а.с. 1).

Outcome: approved