Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав щодо малолітньої [PERSON], [INFO], збільшення розміру аліментів, які стягуються з відповідача на утримання дитини шляхом стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1 330 грн щомісячно (а.с.2-6). Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що під час перебування у шлюбі [INFO] року народилась дитина [PERSON]. Після розлучення відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує її необхідним харчуванням, медичним доглядом. Тому, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.05.2014 року з відповідача стягнуто аліменти у розмірі 1 000 грн, з індексацією, відповідно до закону, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини. В подальшому відповідач звернувся до суду із позовом про зменшення розміру аліментів, який від 23.04.2015 року було зменшено до 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Не зважаючи на це, відповідач не регулярно сплачує аліменти. Вказує, що не здійснювала відповідачу перешкод у виконанні ним своїх батьківських обов'язків, а навпаки неодноразово наполягала на його активній участі у вихованні дитини. Посилаючись на ст.ст. 150, 164, 165 СК України вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків, а тому просить позбавити його батьківських прав. Крім того, на даний час відповідач працевлаштований, сплачує аліменти у меншому розмірі, ніж передбачено законом, а тому підлягають стягненню аліменти у твердій грошовій сумі. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. До викладеного в позові доповнив, що дитина проживає у м. Одесі разом з матір'ю, яка утримує дитину та займається її фізичним та духовним розвитком. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти позбавлення його батьківських прав. Пояснив, що він проживає у м. Чернігові, а працює у м. Славутич. Дитину він любить, бажає з нею спілкуватися, однак позивач на телефонні дзвінки не відповідає та не дозволяє відвідувати доньку. Вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши представлені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у п. 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.04.2012 року, який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси 13.05.2014 року було розірвано (а.с.8). У період шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO] року (а.с.7). Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 164 СК України передбачено, що підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини та протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно копії довідки «Ясла-садок» № 21 Одеської міської ради (а.с.13), [PERSON] відвідує заклад з 01.09.2015 року. Згідно копії характеристики вказаного закладу на дитину (а.с.14), дитиною постійно опікується тільки мати, цікавиться успіхами та проблемами дитини; з моменту поступлення [PERSON] до дошкільного закладу батька дитини ні адміністрація, ні вихователі не бачили. Втім, батько дитини проживає в м.Чернігові, а працює в місті Славутич з 25.09.2014 року, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с.66). Не підтвердились в судовому засіданні і доводи представника відповідача про те, що відповідач взагалі не приймає участі по утриманню дитини. Безперечно відповідач станом на 06.04.2016 року має заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 7 583,61 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості по сплаті аліментів відділу державної виконавчої служби Славутицького міського управління юстиції (а.с. 87). Водночас, батько дитини сплачує аліменти, що підтверджується копіями квитанцій від 16.08.2014р, 03.12.2014р, 05.01.2015 року, 16.03.2015 року, 16.06.2015 року, 15.01.2016 року, 01.02.2016р, 18.02.2016 року,16.03.2016р (а.с.69-77). Відповідно до інформації дитячої міської поліклініки № 1 (а.с.15), дитина [PERSON] перебуває на обліку з народження; у першому півріччі життя дитини на амбулаторний прийом до лікаря зверталися обоє батьків; з 2013 року при відвідуванні дитини на дому та на прийомі у лікаря були присутні бабуся або мати, окрім 07.03.2014 року, коли на прийом до лікаря зверталися мати з батьком. Суд критично відноситься до характеристик [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.16-18), які вказували, що батько дитини ніколи її не відвідував і ніколи вони його поряд з донькою не бачили, оскільки в характеристиках не зазначено з якого часу вони не бачили батька з дитиною, а крім того, відповідно до пояснень відповідача, останній проживав разом з позивачем та дитиною до 2014 року. Згідно висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 17.03.2016 року, визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої [PERSON], [INFO] (а.с.63). Суд, у відповідності до ч.6 ст. 19 СК України не погоджується з даним висновком від 17.03.2016 року, оскільки він є недостатньо обґрунтованим. Так, у вказаному висновку зазначено, що батько дитини надав до органу опіки заяву, в якій зобов'язувався сплатити заборгованість по аліментам протягом 2016 року, просив не позбавляти його батьківських прав та що він має бажання спілкуватися з донькою. Однак, у висновку не зазначено з яких підстав не прийнята до уваги заява батька дитини. Умовою по ухиленню від обов'язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків [PERSON] відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Згідно п.16,17 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків з не залежних від неї причин. Отже, матеріали справи не містять доказів на підтвердження такої винної поведінки відповідача [PERSON] чи свідомого нехтування ним своїх обов'язків відносно неповнолітньої дитини. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не надано доказів, які б давали достатньо підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітньої доньки, а тому у задоволенні вимоги про позбавлення батьківських прав слід відмовити. Водночас, пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. За таких умов, суд вважає за необхідне роз'яснити відповідачу, що з врахуванням відносин, що склалися між ним та дитиною, він повинен застосовувати ініціативу у поновленні постійних батьківських відносин з нею, вживати дієві заходи щодо прийняття участі в вихованні дитини, проявляти батьківську турботу, у разі перешкоджання у зустрічах з дочкою, звертатися до органів опіки та піклування за допомогою в організації таких зустріч, визначення їх часу та місця, оскільки у подальшому, якщо ставлення батька до дочки не зміниться, позивач не позбавлена можливості повторно звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав. Крім того, не підлягає задоволенню вимога позивача про збільшення розміру аліментів. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.05.2014 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] в розмірі 1 000 грн на утримання дитини [PERSON] (а.с.65). В подальшому, 23.04.2015 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси розмір аліментів зменшено до 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. За довідкою від 29.03.2016 року №41 [PERSON] офіційно працює на посаді водія ПП «Будівельна компанія «Славутич» і щомісячно отримує заробітну платню у середньому розмірі 1 378 грн (а.с.67). Згідно відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України (а.с.85), позивач [PERSON] у ІІ кварталі 2015 року отримала дохід в розмірі 955,64 грн, у І, ІІІ та ІV кварталі інформація про доходи відсутня. Сторони доказів про наявність чи відсутність рухомого та нерухомого майна у їх власності суду не надали. Суд не приймає до уваги доводи представника позивача стосовно того, що підставою для збільшення розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на утримання доньки, є ті факти, що відповідач на день винесення рішення суду від 23.04.2015 року був безробітним. Однак, на час постановлення вказаного рішення позивач працював в ПП «Будівельна компанія «Славутич», про що було встановлено судовим рішенням (а.с.90). Отже, в ході судового засідання позивачем не надано жодних доказів та судом не встановлено, що матеріальний стан як [PERSON] - платника аліментів, так і [PERSON] - одержувача аліментів, з часу постановлення судом рішення від 23.04.2015 року про зменшення розміру аліментів до 1/4 частини, на час розгляду даної справи якимось чином змінився, не надано суду і доказів в частині, що змінився сімейний стан платника або одержувача аліментів, погіршилось здоров'я когось з них. Водночас, відповідач працевлаштований та отримує стабільний дохід, доказів про нерегулярність та мінливість доходу відповідача матеріали справи не містять. За таких обставин, суд вважає, обставини, передбачені ст.192 СК України, які є підставою для зміни розміру аліментів, відсутні. Крім того, спірність питання про розмір аліментів не позбавляє [PERSON], як матір, права зажадати від батька компенсації понесених додаткових витрат відповідно до ст. 185 СК України. Отже, з врахуванням викладеного позовні вимоги [PERSON] в частині зміни розміру аліментів не підлягають задоволенню саме з наведених вище мотивів. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed