Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном. Просить усунути перешкоди позивачу [PERSON] в користуванні її майном, а саме: незавершеним будівництвом житловим будинком, розташованим за адресою: Львівська обл., Буський район, селище Красне,вул.Л.Курбаса,14 та земельною ділянкою площею 0,1042га в межах згідно з планом, що знаходиться за цією ж адресою, шляхом виселення відповідача - [PERSON] без надання іншого приміщення. Свої вимоги мотивує тим, що 21 листопада 2005 року позивачем, за рахунок коштів подарених їй матір»ю, був придбаний незавершений будівництвом житловий будинок та земельна ділянка, що знаходиться в селищі Красне, Буського району, Львівської області по вул.Л.Курбаса,14. Відповідно до ст.ст.316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), які вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Передбачаючи порядок реалізації власником своїх прав чинне законодавство встановлює, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язується дотримуватись моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (с.319 ЦК України). Відповідно до ст.312 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток, з мотивів суспільної необхідності на підставі та в порядку, встановлених законом і за умови попереднього та повного відшкодування їх. Законодавство закріплюючи право власника на захист його прав ч.2 ст.386 ЦК України визначено, що власник, який може передбачати можливість порушення свого права власності іншою собою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У недобудованому будинку розташованому у селищі Красне, Буського району Львівської області по вул. Л.Курбаса,14, без законних на то підстав проживає відповідач - [PERSON]. У вказане недобудоване будинковолодінні відповідач вселився без наявності на то законних підстав, з порушенням встановленого законом порядку. Стверджуючи про це позивач виходить з наступного. Згідно ч.І ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У відповідності до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. У свою чергу, розглядаючи житловий будинок як обєкт права власності чинне законодавство, і зокрема, ст.380 ЦК України передбачає , що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Враховуючи, що згідно ст.З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання (перебування) визнається виключно житло в розумінні ст.ст.379, 380 ЦК України, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, проживання в іншому приміщенні, що не є житлом, не допускається, а відтак не породжує жодних правових наслідків щодо перебування у такому приміщенні. Приймаючи до уваги, що незавершений будівництвом будинок №14 по вул.Л. Курбаса у селищі Красне Буського району Львівської області житлом бути не може, проживання відповідача у даному помешканні є незаконним. Разом з тим відповідач на час звернення з позовом до суду продовжує проживати в означеному приміщенні, до того ж маючи юридичну і фізичну можливість проживати в квартирі, розташованою за адресою: Львівська обл., Буський район, селище Красне, вул. Проектна,9/1 де він і зареєстрований, чим створює позивачу перешкоди і позбавляє її можливості використовувати своє приміщення на свій розсуд. Таким чином можна стверджувати, що внаслідок незаконного проживання відповідача у приміщенні розташованому за адресою: Львівська область, Буський район, селище Красне,вул.Л.Курбаса, 14, що належить позивачу на праві власності, порушуються права позивача, що надає право на звернення до суду за захистом порушених прав. Статтею 387 ЦК України встановлено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Так власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Визначаючи способи захисту порушених прав, чинне законодавство передбачає, що у відповідності до ст.іб ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов'язку в натурі; припинення правовідношення. [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Просить визнати незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться в смт.Красне Буського району Львівської області по вул.Л.Курбаса,14 об»єктами права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. Поділити належні [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку площею 0.1052 га в межах згідно з планом, кадастровий номер 4620655300:05:006:0035, на якій знаходиться зазначений незавершений будівництвом житловий будинок, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 045171 зареєстрована на ім»я [PERSON], розташовані за адресою:вул.Л.Курбаса,14 в смт.Красне Буського району Львівської області, виділивши [PERSON] та [PERSON] кожному по 1/2 ідеальній частині вказаного майна. Свої вимоги обгрунтовує тим, що вимоги [PERSON] є безпідставними та незаконними виходячи із наступного. 31.08.1996 року Красненською селищною радою було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], тобто між відповідачем та позивачем за первісним позовом. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Хамула». 22 січня 2016 року наш з [PERSON]М шлюб було розірвано на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області у справі № 440/626/15 р. Вищевказані факти укладення шлюбу та його розірвання підтверджуються рішенням Апеляційного суду Львівської області у справі № 440/626/15 p., яке набрало законної сили, а отже, вказані факти, доведенню не підлягають. Цим же рішенням доведено і факт того, що в цьому шлюбі у них народилось двоє дітей:син [PERSON],[INFO] та донька [PERSON],[INFO]. Під час перебування у шлюбі вони з відповідачкою за спільні кошти придбали 21.11.2005 року незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями по вул..Л.Курбаса, 14 в смт.Красне Буського району Львівської області та земельну ділянку для будівництва та обслуговування придбаного житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1052 га., що знаходиться за цією самою адресою, що й житловий будинок. Договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки було посвідчено державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори [PERSON] Сторонами у вказаному договорі виступали він, як представник Продавця, та [PERSON], як покупець. Саме тому, що він не міг продати будівництво та земельну ділянку сам собі, покупцем і було зазначено [PERSON]Він ж виступав представником продавця тому, що остання довірила вести усі справи, що стосувались купівлі- продажу майна йому. Після укладення зазначеного договору право власності на придбану земельну ділянку було підтверджено Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯГ №045171, виданим Красненською селищною радою Буського району Львівської області 17.04.2006 року (копія додана позивачкою, знаходиться в справі). Державний акт було видано на ім'я [PERSON] з причин, зазначених вище. Право власності на будинковолодіння до кінця не зареєстровано й до сьогодні. Відповідно до договору купівлі-продажу, вартість незавершеного житлового будинку становила 16367 (шістнадцять тисяч триста шістдесят сім) гривень, а вартість земельної ділянки - 10157 (десять тисяч сто п'ятдесят сім) гривень. Загальна вартість будівлі та земельної ділянки становить 26524 (двадцять шість тисяч п'ятсот двадцять чотири) грн., ? вартості - 13262 (тринадцять тисяч двісті шістдесят два) грн. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, вищевказане нерухоме майно належить нам з відповідачкою ([PERSON]М.) на праві спільної сумісної власності. Як і під час шлюбу (з 11.12.2011 року) так і після винесення судом рішення про його розірвання я разом із [PERSON] та нашими дітьми проживаємо в житловому будинку по вул..Л.Курбаса,14 в смт.Красне Буського району, хоча й зареєстровані усі в квартирі [ADDRESS]. Цей факт підтверджується [PERSON] селищної ради від 11.08.2016 року. Квартира, в якій вони зареєстровані, належить на праві власності його батькові [PERSON]. Раніше питання поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності не виникало, так як його колишня дружина не висловлювала намірів позбавити його права на це майно. Ми проживали разом однією сім'єю. Подавши позов про усунення перешкод в користуванні майном, яке, як вона помилково вважає, належить виключно їй, заявила про своє бажання позбавити мене належного мені майна. За таких обставин для нього виникає загроза того, що його право власності може бути порушено. [PERSON] може спробувати розпорядитись нашим спільним майном всупереч моїм інтересам, бо вже висловила бажання позбавити його права ним навіть користуватись і саме це змушує його звернутись до суду з цим позовом за захистом своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 7 0 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Між ним та [PERSON] відсутні будь-які домовленості щодо поділу вищевказаного спільного майна. Шлюбний договір ми із нею не укладали. Тож вважає, що наші з [PERSON] частки є рівними. Згідно ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Враховуючи вищевикладене, вважаю за можливе поділити наше з [PERSON] спільне майно, а саме житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та земельну ділянку на якій знаходиться зазначене домоволодіння, розташовані за адресою: вул..Л.Курбаса, 14 в смт.Красне Буського району Львівської області, виділивши кожному з нас по 1/2 частині спільного майна. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримав, зіславшись на обставини, викладені в позовній заяві, зустрічний позов не визнав. Вважає, що зустрічний позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. Зазначаючи про наявність підстав для визнання спірного майна спільною сумісною власністю [PERSON] виходив із того, що майно придбане у шлюбі із [PERSON], відтак у силу приписів ч.1 ст.60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя. Проте такий висновок є безпідставним. Стверджуючи про це ми виходим із наступного. Дійсно хоча спірне майно було придбано 21.11.2005 року, тобто коли сторони перебували у шлюбі, але воно було придбано за кошти, які належали особисто його довірительці [PERSON] Відтак, в силу припису п3. ч1 ст.57 СК України, за якою майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, спірний будинок і земельна ділянка належить виключно їй. Вказуючи про наявність таких коштів [PERSON] виходила із того, що ці кошти подарувала її мати [PERSON], яка на той час, як і на сьогодні, працює за кордоном. Факт надання коштів на придбання будинку було підтверджено, як показами моєї довірительки, допитаної у якості свідка за заявою [PERSON], так показами свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що мати моєї довірительки працюючи з ними за кордоном відправляла гроші доньці на придбання будинку. Ці покази не були спростовані у ході судового засідання. Таким чином, враховуючи природу походження грошей на придбання спірного майна лише сам факт знаходження сторін у шлюбі і придбання майна у цей період, не надавало підстав [PERSON] стверджувати про те, що це майно є спільною сумісною власністю. Такий висновок базується і на правовій позиції зазначеної у постанові ВС України України від 25.11.2015року по справі №6-2333цс15 та від 18.05.2015року по справі №6-1327 цс 15 за якою належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. На відсутність прав на спірне майно вказує і те, що як вбачається зі змісту укладенного 21.11.2005року договору, [PERSON] за цим договором діяв як представник продавця [PERSON]. Відповідно до ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Відтак, враховуючи вищезазначене, укладений правочин не може породжувати для [PERSON], як представника продавця, ніяких правових наслідків у вигляді виникнення у нього права спільної власності на майно яке він продав як представник. Щодо первісного позову то тут слід зазначити, що окрім обставин зазначених у позові, обґрунтованого законодавчо, і які не були спростовані у ході судового засідання показами свідків відповідача, підставами для задоволення позову є наступне. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Такий висновок підтверджується і правовою позоцію ВС України викладеною у п.33 Постанови ВС України від 07.02.2014року №5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Враховуючи, що факт проживання у спірному майні колишнього чоловіка знайшов своє підтвердження у ході судових засідань та не заперечується самим відповідачем, чим порушуються права його довірительки на вільне використання своїм майном, є всі правові підстави для задоволення позову. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON]. не визнав, зустрічний позов підтримав, зіславшись на викладені в ньому обставини та просив такий задовольнити, в задоволенні первісного позову відмовити. Покликався на те, що у первісному позові зазначено, що «за рахунок коштів, подарених їй матір»ю» був придбаний житловий будинок і земельна ділянка в смт.Красне Буського району по вул..Л.Курбаса, 14. У вказаному житловому будинку без законних на то підстав проживає відповідач (колишній чоловік позивачки) [PERSON], який ніби то вселився без законних на то підстав з порушенням встановленого законом порядку. На думку позивача, так як спірний житловий будинок є незавершений будівництвом, то не може бути житлом і проживання відповідача у ньому є незаконним. А так як таке незаконне проживання порушує права власника (позивачки), то вона вимагає захисту своїх прав. Вважає, що відповідач незаконно заволодів її майном спірним житлом та земельною ділянкою на якій будинок знаходиться і просить суд винести рішення, яким усунути їй перешкоди, шляхом виселення відповідача. 07.09.2016 року відповідачем [PERSON] було подано у справі зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя, покликаючись на те, що з 31.08.1996 року по 22.01.1916 року [PERSON]С та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. В цей період придбали незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку під будинком по вул..Л.Курбаса, 14 в смт.Красне Буського району. Враховуючи наведене, просить визнати спірний житловий будинок та земельну ділянку обєктами права спільної сумісної власності подружжя та розділити їх, виділивши сторонам по 1/2 ідеальній частині. 07.09.2016 зустрічний позов обєднано в одне провадження із первісним. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст..11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно ст..57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається. Згідно ст..61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позовні вимоги за зустрічним позовом у справі обґрунтовуються наступними доказами. 1. Факт перебування сторін в зареєстрованому шлюбі в період з 31.08.1996 року по 22.01.2016 року підтверджується копією рішення Апеляційного суду Львівської області та визнано відповідачем за зустрічним позовом в судовому засіданні. 2. Факт придбання в період перебування в шлюбі (21.11.2005 року) незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки по вул..Л.Курбаса, 14 Буського району Львівської області [PERSON] підтверджується копією Договору купівлі-продажу та визнано відповідачем за зустрічним позовом в судовому засіданні. 3. Факт офіційного працевлаштування [PERSON] в період 2000-2016 р.р. підтверджується довідками про доходи та Індивідуальним відомостями про застраховану особу ([PERSON]С.) в період 2000-2016 р.р. (а.с:43,44). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так як спірне майно придбане сторонами під час перебування в шлюбі, між сторонами відсутні будь-які домовленості щодо поділу вищевказаного спільного майна, то частки сторін в праві власності на спірне майно є рівними. В судовому засіданні на підставі досліджених доказів, що були подані сторонами, встановлено не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Жодних доказів, які спростовували б факт придбання спірного майна за спільні кошти подружжя позивачем за первісним позовом не наведено, як і доказів того, що це майно було придбане виключно за її особисті кошти, які були їй подаровані. Позивачем за первісним позовом на обґрунтування своїх вимог та заперечень було викликано до суду свідків [PERSON] та [PERSON], які повинні були підтвердити факт того, що гроші на придбання спірного майна позивачці подарувала її мати, висилаючи (передаючи) гроші з-за кордону. Однак вказані свідки цього факту не довели, а навпаки, спростували його. Так свідок [PERSON], будучи допитаним в судовому засіданні 07.09.2016 року показав, що мати [PERSON] висилала з-за кордону гроші, однак вказати дати, коли гроші висилались (передавались) він не може. Зі слів свідка мати [PERSON] розповідала, що діти купили хату і гроші йдуть на матеріал для її добудови. Тобто, гроші передавались, коли спірний будинок вже був придбаний (звуковий файл 20160907-165243). Свідок [PERSON], будучи допитаною в судовому засіданні 07.09.2016 року показала, що мати [PERSON] висилала з-за кордону гроші, однак також показала, що вказати дати, коли гроші висилались (передавались) вона не може. Зі слів свідка мати [PERSON] розповідала, що дочка будує хату і гроші йдуть на будівництво. Тобто, гроші передавались, для будівництва вже придбаного спірного будинку. (звуковий файл 20160907-165243). Допитана, як свідок позивачка за первісним позовом [PERSON] сама також підтвердила, що: «Хату вони купили в 2006 році, а почали її робити в 2011 році. Вона стояла, бо не було за що робити поки мама не почала давати гроші». (звуковий файл 20161102-111842 37:30хв.). Прошу також суд звернути увагу, що свідок кілька разів сказала «хату купили вони», а не купила вона. Тобто в судовому засіданні [PERSON] визнала також, що спочатку було придбано спірний житловий будинок, а потім її мати почала давати гроші на його добудову. Також [PERSON] визнала, спростувавши свої позовні вимоги стосовно самовільного вселення [PERSON] в спірний житловий будинок, що вона «не заперечувала проти його вселення, бо перебували в шлюбі» (звуковий файл 20161102-111842 38:45хв.). Крім того, свідок [PERSON] в своєму допиті підтвердила наступне. - [PERSON] несе витрати на оплату комунальних послуг за спірне житло, що узгоджується із копіями платіжних документів, досліджених в судовому засіданні. - В 2000-2003 роках вона та [PERSON] проживали в господарстві її матері, коли мати була за кордоном, а брат в армії. - Дат, коли її мати передавала гроші з-за кордону вона також не пригадує, як і ніхто із свідків. Допитаний як свідок позивач за зустрічним позовом [PERSON] показав, що в 2005 році він, маючи намір придбати спірний житловий будинок та земельну ділянку, передав кошти за них громадянці [PERSON], власниці будинку. Остання їхала за кордон і так як особисто не встигала укласти договір купівлі-продажу, після отримання за будинок та землю грошей, доручила це йому. Гроші він давав [PERSON] свої, так як до того і на той час працював та отримував хорошу заробітну плату. Після придбання спірного майна в 2005 році вклав ще багато коштів, сил та часу на добудову житлового будинку, поки не вселився туди із [PERSON] та дітьми в 2011 році. Такі показання свідка узгоджуються із показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], що також були допитані в судовому засіданні. Тобто, усіма дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що спірне майно придбано за кошти подружжя ([PERSON] та [PERSON]М.) в період перебування останніх в зареєстрованому шлюбі. Тому вказане спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності в рівних частках. Щодо первісного позову, то він повністю безпідставний, так як [PERSON], згідно вказаних вище приписів законодавства є співвласником спірного майна і має на нього рівні права, як і [PERSON]. І це доведено під час розгляду справи. Жодного законодавчого акту, який би забороняв [PERSON] проживати у спірному житлі навіть не дивлячись на те, що воно рахується ще, як незавершене будівництвом, просто не існує. Щодо заяв про неправомірність придбання спірного майна, то згідно ч.1 ст.328 ЦК України,, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Договір купівлі-продажу спірного майна ніким ніколи не оспорювався, тобто майно набуте правомірно та законно. Тому первісний позов до задоволення не підлягає. Заслухавши пояснення представників сторін та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, зустрічний позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Будучи допитана в судовому засіданні в якості свідка позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним [PERSON] пояснила, що спірний будинок був придбаний за кошти її мами у 2006 році. Вселилися в житло разом з відповідачем коли ще були в шлюбі, і вона не заперечувала проти його вселення. Почали ремонт у 2011 році. Діти проживають разом з ними. Мама передавала кошти на ім»я відповідача, але коли це було точно ствердити не може. Частково відповідач платив квитанції по оплаті за будинок, а в основному за комунальні послуги платила вона. Іншого житла в неї немає. Психологічно їй тяжко проживати разом з відповідачем. На запитання представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним [PERSON] «Коли вселився відповідач?» позивачка [PERSON] дала пояснення: хату вони купили у 2006 році, почали робити ремонт в 2011 році, а потім вселились. Хата стояла поки мама не почала висилати грошей. Будучи допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] повідомив суду про те, що в той час коли мама позивачки вже перебувала за кордоном, а саме:з 2000 року по осінь 2003 року в неї вдома в с.Комарному в дійсності йшло будівництво 2-х поверхової літньої кухні, перебудовувався будинок, мінялися 4 вікон, 3 дверей, робилась ванна. Братові позивачки придбали мотоцикл, пізніше машину, а про будівництво їх будинку мова на йшла. [PERSON] дала йому генеральне доручення, за шо він нього отримала гроші в присутності її доньки за це генеральне доручення бо вона від»їзжала в Італію. Вони на той час не думали про розлучення і відповідно по документах він продав будинок позивачці, оскільки так треба було на той час. Будувався даний будинок 7 років, на за один рік, як пояснювала позивачка. Ми 10.12.2011 року вселилися, і коли вони переїзджали пропали документи, а саме державний акт на землю. В цей час він працював і по суботах і по неділях та щукав ці документи, а тепер виявилось, що вони в позивачки. На будівництві цього будинку він працював постійно, також його друзі допомагали, сестри чоловік. Коли допомагав брат позивачки то йому платились кошти по всіх розцінкам, ще й з преміальними. Позивачки мама висилала гроші більше для брата і свою хату. Він працював постійно, був час, що він працював не офіційно. Він дав 3900 доларів США за придбання будинку, але письмових доказів цього нема. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомив суду те, що з мамою позивачки він разом працював в Іспанії і знає, що вона висилала гроші їй дуже багато років, більше ніж 10 років він з нею в Іспанії. Знає позивачки маму з 2002 року по 2013 рік. На життя там вона практично не залишала собі коштів. Мама хвалилася, що вони купили собі хату. Вона висилала їм гроші постійно. Передавала гроші двома способами. Допитаний судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила суду те, що вона у 2000 році поїхала в Іспанію, де працювала в ресторані. У 2002 році приїхала до неї мати позивачки. Вони працювали разом і брали зарплату і зразу йшли висилати поштою додому. Також передавали кошти через перевізників - бусом. Вона також розказувала їй, що дочка будує будинок і вона на старість піде жити до неї. Вони отримували на руки 1100 євро за місяць. Більшість грошей відсилали своїм сім»ям, собі залишали тільки на проживання. Точної дати коли пересилались гроші не може сказати, але кожного місяця. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він проживає по-сусідству із сторонами по справі, через дорогу. Вони проживають там близько п»яти років. Коли вони прийшли туди проживати він вже там проживав. З ними він познайомився однаково. Коли вони купили будинок, він був незавершений, проводили газ, огорожу, перекривали хату, робили все разом. Всередині проводили ремонт. Він був в будинку сторін приблизно 5 разів. З ними проживають діти. Коли саме вселились він не може сказати. Як придбали будинок, то він був без вікон і вони закінчували його будівництво. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомив, що його син з невісткою купили будинок, почали закінчувати будівництво. Він особисто також брав участь в будівництві даного будинку, він особисто привозив, ліс, шпали, давав матеріали, на заробітну плату він брав труби, арматуру, плитку і все передавав синові для завершення будівництва будинку, також давав дошки під шалівку, з сином проводили перекриття даху. Там була велика яма, він вивіз туди 40 машин землі. Коли саме придбали будинок не пригадує, за його придбання платили всі. Сторони перейшли проживати в будинок у 2011 році, а до того вони проживали у його квартирі. Суд не бере до уваги показання позивачки [PERSON], допитаної в якості свідка про те, що спірний будинок був придбаний за кошти її мами, оскільки згідно ст.208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі. Згідно ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Суд також не бере до уваги твердження представника позивача за первісним позовом про те, що укладений [PERSON] договір, в якому він був представником продавця [PERSON] не породжує для нього, як представника продавця, ніяких правових наслідків у вигляді права спільної власності на будинок і земельну ділянку, оскільки в даному випадку відбулося вчинення правочину з перевищенням повноважень. Правочин вважається схваленим, зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Продавець [PERSON] не оспорює правочин вчинений її представником [PERSON], а згідно ст.60 СК України вважається, що кожна річ набута за час шлюбу є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Outcome: approved