Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що [INFO] в с. Олександрівка, Вінницького району Вінницької області померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , та присадибна земельна ділянка площею 0,68 га. Вона є спадкоємицею першої черги за законом. Інших спадкоємців немає. Спадщину вона прийняла шляхом подачі у встановлений законом строк до нотаріальної контори письмової заяви про прийняття спадщини. Однак одержати свідоцтво про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі не має можливості у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. За вищевказаних обставин позивач [PERSON] просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] своєї матері [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , що складається з: житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «а», сараю літ. «Б», погребу літ. «п/Б», криниці № 1, воріт з хвірткою № 2, огорожі № 3, а також визнати за нею право в порядку спадкування за законом на завершення процедури приватизації земельної ділянки площею 0,68 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що раніше належала [PERSON] на підставі рішення 16 сесії 21 скликання Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької області «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» від 23 березня 1994 року. В підготовче засідання 16.02.2021 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись судом у встановленому законом порядку. Позивач [PERSON] попередньо подала через канцелярію суду письмову заяву про слухання справи у її відсутність, в поданій заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача староста Оленівського старостинського округу Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області Штурма М.О. також попередньо подав через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи без представника сільської ради, в заяві також зазначив, що позовні вимоги визнаються в повному обсязі. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що \~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести підготовче засідання 16.02.2021 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази, надані учасниками справи та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що\~\~кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом установлено, що [INFO] в с. Олександрівка, Вінницького району Вінницької області померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05.04.2011 (а.с. 8). Згідно з довідкою № 345, виданою виконавчим комітетом Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 18.08.2020, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , була зареєстрована та проживала до дня своєї смерті за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , що складається з: житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «а», сараю літ. «Б», погребу літ. «п/Б», криниці № 1, воріт з хвірткою № 2, огорожі № 3, що підтверджується копіями виписок з погосподарської книги с. Олександрівка, Вінницького району Вінницької області (а.с. 21-25); копією технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , виготовленого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» станом на 05.03.2020 (а.с. 27-32). Біля будинковолодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , рахується неприватизована земельна ділянка площею 0,68 га, що підтверджується довідкою № 342, виданою виконавчим комітетом Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 18.08.2020 (а.с. 17). Згідно з копією свідоцтва про народження [INFO] [PERSON] серії [NUMBER] , виданого повторно 17.04.2019, її матір`ю записана [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз № 056/2351-m від 01.12.2020, особові імена [PERSON] (свідоцтво про смерть, запис [PERSON] ) та [PERSON] (свідоцтво про народження [PERSON] (повторно), запис мати [PERSON] ) попри розбіжності в орфографічній фіксації у документах, наданих для експертиз, є ідентичними (а.с. 120). З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 02.03.1983 вбачається, що позивач [PERSON] до реєстрації шлюбу у 1983 році з гр. [PERSON] мала дівоче прізвище « [PERSON] » (а.с. 10). 18 травня 2019 року позивач по справі отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [INFO] своєї матері [PERSON] на земельну ділянку № [NUMBER] , площею 2,2347 га у межах згідно з планом, розташовану за адресою: Вінницька область, Вінницький район, Оленівська сільська рада, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлій на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ВН 2729, виданого Оленівською сільською Радою народних депутатів 01 жовтня 2000 року на підставі рішення 10 сесії 23 скликання Оленівської сільської Ради народних депутатів від 29 лютого 2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 35, кадастровий номер земельної ділянки 0520684600:04:006:0070 (спадкова справа № 595/2011). Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 2-814, що підтверджується його копією (а.с. 11) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12). Постановою державного нотаріуса Вінницької районної державної нотаріальної контори Гречко Ж.Б. № 471/02-31 від 27.02.2020 було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] , померлій [INFO] . Згідно зі змістом постанови підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відсутність у спадкоємиці документів, які підтверджують право власності спадкодавиці на вказаний житловий будинок (а.с. 13). З довідки № 344, виданої виконавчим комітетом Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 18.08.2020, вбачається, що власником житлового будинку в [ADDRESS] була [PERSON] , яка померла [INFO] . Правовстановлюючих документів на будинок немає (а.с. 14). З довідки № 343, виданої виконавчим комітетом Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 18.08.2020, вбачається, що [PERSON] до дня смерті володіла, користувалась та розпоряджалась житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованим за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Відповідно до довідки № 1673, виданої Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 27.02.2020, згідно з обліковими даними архівосховища Вінницького РСП КП «ВООБТІ» станом на 31.12.2012 реєстрація права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» не проводилась. З 01.01.2013 функції з державної реєстрації прав власності на нерухоме майно покладені на органи державної реєстрації прав Міністерства юстиції України (а.с. 26). З копії спадкової справи № 595/2011, заведеної Вінницькою районною державною нотаріальною конторою до майна померлої [INFO] [PERSON] , вбачається, що з письмовою заявою про прийняття спадщини у визначений законом строк до нотаріальної контори звернулась лише [PERSON] . В заяві про прийняття спадщини [PERSON] вказала також про наявність ще однієї спадкоємиці першої черги за законом після смерті [INFO] [PERSON] , а саме: дочки спадкодавиці [PERSON] (а.с. 73-107). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21.11.2011, [PERSON] померла [INFO] в с. Олександрівка, Вінницького району Вінницької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21.11.2011 (а.с. 127). З копії Витягу з рішення 16 сесії 21 скликання Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької області «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» від 23.03.1994 вбачається, що [PERSON] було передано безкоштовно земельну ділянку площею 0,68 га (а.с. 20). Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною першою статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07.12.1990 № 533-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом Української РСР від 25.12.1974 № 3377-VІІІ «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 № 112/5, Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 12.05.1985 № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністерства юстиції УРСР від 19.01.1976 № 1/5, та іншими нормативними актами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 № 112/5, а згодом - аналогічними Вказівками щодо ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 під № 5-24 / 26, і Вказівками щодо ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Так, зі змісту довідки № 344, виданої 18.08.2020 виконавчим комітетом Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , належав померлій [INFO] спадкодавиці [PERSON] . Відповідно до дослідженого судом технічного паспорта, виготовленого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» станом на 05.03.2020, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , побудовано у 1964 році. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 18.12.2013, викладеною у справі № 6-137цс13, у 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у справі № 623/633/17 від 30.06.2020, якщо спадкодавець за життя не встиг завершити приватизацію земельної ділянки, спадкоємцю слід звертатися з позовом про визнання права на завершення цієї приватизації у порядку спадкування. Згідно з пунктом «г» частини першої\~статті 81 ЗК України\~громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Пунктом «а» частини третьої\~статті 152 ЗК України\~передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження № 61-26091св18) викладено правовий висновок про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, що полягає в наступному. Так, положеннями\~ЗК України\~(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до\~статті 1216 ЦК\~не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1\~розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі\~статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта на право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Особливістю звернення до суду з позовом про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельних ділянок є те, що позивач вправі порушувати питання про визнання майнового права, набутого спадкодавцем за життя, тобто особистого майнового права спадкодавця. Предметом цього спору, крім іншого, є визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки та права на одержання свідоцтва на право власності на земельні ділянку, приватизація якої була розпочата, проте не завершена за життя спадкодавиці. Особа має право звернутися до суду з відповідним позовом, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. Таким чином, судом встановлено, що померла [INFO] [PERSON] була одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Також за життя [PERSON] розпочала процедуру приватизації земельної ділянки площею 0,68 га, розташованої в [ADDRESS] . Позивач [PERSON] є єдиною спадкоємицею першої черги після смерті [INFO] своєї матері [PERSON] та прийняла спадщину на все майно спадкодавиці і на частину вже отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове будинковолодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , в нотаріальній конторі не має можливості через відсутність правовстановлюючих документів, виданих на ім`я спадкодавиці. Крім того, у зв`язку зі смертю спадкодавиця [PERSON] так і не завершила процедуру приватизації переданої їй безкоштовно земельної ділянки, у зв`язку з чим у позивача виникли труднощі в її оформленні на своєї ім`я. Тому порушене право позивача підлягає судовому захисту. Іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у позивача [PERSON] немає, тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до\~абзацу 3 пункту 24\~\~постанови № 2\~\~Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.\~\~\~\~\~\~\~ Частиною третьою статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки визнання відповідачем даного позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що дає суду законні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . За клопотанням позивача [PERSON] суд вважає залишити за останньою судові витрати по справі.

Outcome: approved