Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що 16 липня 2016р. вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Син проживає з позивачем та перебуває на її повному утриманні. Сумісне життя не склалося, фактично шлюб розпався, протягом 3 місяців сторони проживають окремо, мають різні погляди на ведення господарства та виховання дитини, втратили почуття любові та поваги. Спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, що не дозволяє зберегти притаманні подружжю відносини. Позивач зазначає про неможливість примирення та досягнення згоди про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Подальше перебування в шлюбі порушуватиме законні права та інтереси позивача. За таких умов просить розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, а також стягнути з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.03.2021р. і до повноліття дитини. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 09.04.2021 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач [PERSON] на адресу суду відзив на позовну заяву не надав, натомість скерував до суду заяву вх. № 519/21-Вх від 28.04.2021р. у якій позовні вимоги визнав, просив задовольнити. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому може бути прийняте судом. Дослідивши надані позивачем письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. Відповідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16 липня 2016р. [PERSON] та [PERSON] 16.07.2016р. зареєстрували шлюб у Драбівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаської області, про що складено відповідний актовий запис № 24, після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . Відповідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 29 березня 2018р. Драбівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, [PERSON] народився [INFO] та його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За приписами ч. 3 ст.\~56\~СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року, «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена\~Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З?ясувавши обставини справи, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сімейних відносин сторони не підтримують, взаємні почуття між ними втрачені і примирення між сторонами неможливе. Крім того, на думку суду, подальше перебування їх у шлюбі буде шкодити їхнім інтересам. Частиною третьою статті 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Частиною 2 ст. 112 СК України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Отже, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають до задоволення. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина [PERSON] суд зазначає таке. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Як передбачено ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідач порушив вимоги ст. 180 СК України усунувся від свого обов`язку по утриманню своєї дитини до досягнення нею повноліття, тому з нього належить стягнути на користь позивача аліменти на утримання їх неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача щомісячно. В той же час позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача аліментів не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином позовна вимога про стягнення з відповідача аліментів не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не відповідає положенням ст. 182 СК України в редакції, що діяла на час звернення позивача з позовом. Суд, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. Оскільки позивач зазначила позовні вимоги, які не відповідають вимогам закону станом на день звернення з позовною заявою, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, тому суд самостійно застосовує положення ч. 2 ст. 182 СК України та зазначає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути аліменти в розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що відповідатиме принципам розумності та справедливості, вимогам чинного законодавства, справедливому та об`єктивному вирішенню справи. Враховуючи вимоги ст. 430 ЦПК України належить допустити негайне виконання рішення суду в межах стягнення платежу за 1 місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи,\~що судом\~задоволено позовні\~вимоги,\~тому необхідно\~стягнути з\~відповідача на\~користь позивача\~на відшкодування\~її витрат\~по сплаті\~судового збору\~908,00\~грн.,\~а також\~стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн., від якого при подачі позову була звільнена позивач.

Outcome: approved