Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявлю у якій просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що їй на праві приватної особистої власності належить Ѕ частка квартири [ADDRESS] . Позивач разом зі своїм сином [PERSON] та матір`ю [PERSON] фактично постійно проживають у квартирі [ADDRESS] та зареєстровані у ній. Син [PERSON] та сестра [PERSON] на даний час у квартирі тимчасово не проживають. У квартирі [ADDRESS] також зареєстрований відповідач [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивача, і з вересня 2020 року у вказаній квартирі не проживає, його речей там не має, він добровільно виселився з квартири. На підставі рішення Кузнецовського міського суду шлюб між сторонами розірвано, шлюбні відносити сторін припинено, ще до розірвання шлюбу відповідач забрав свої речі та добровільно виселився з квартири. Відповідач добровільно не зняв себе з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] , де фактично не проживає. Факт реєстрації відповідача у квартирі [ADDRESS] порушує право позивача, як власника квартири, на свій розсуд користуватися та розпоряджатися даним житлом. Крім того, нарахування житлово-комунальних послуг, які сплачує позивач, здійснюється, в тому числі, й на відповідача. З огляду на наведене та на підставі ст.71, 72 ЖК Української РСР, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 30 липня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у порядку визначеному ЦПК України, причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. У заяві зазначено, що позовну заяву підтримує. Згідно вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак повторно не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення позивача, свідків, суд дійшов наступних висновків. Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 листопада 2016 року [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить по Ѕ частці трикімнаткої квартири [ADDRESS] . Крім [PERSON] за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради № 322-04 від 05 липня 2021 року. Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області, яке набрало законної сили, у справі № 565/222/21 розірвано шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 09 вересня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Кузнецовськ Рівненської області, актовий запис №201. Згідно довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вараш-11» від 14 червня 2021 року № 70 [PERSON] фактично не проживає за місцем реєстрації з вересня 2020 року. У акті про не проживання особи за місцем реєстрації від 14 червня 2021 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що проживають у [ADDRESS] , засвідчили, що за адресою [ADDRESS] з вересня 2020 року [PERSON] фактично не проживає. Допитанні в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] вказали, що відповідач у спірній квартирі не проживає з вересня 2020 року, квартиру залишив добровільно, перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. У ст. 41 Конституції України зазначено що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст.321 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] в силу положень ч.2 ст. 64 ЖК Української РСР, ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР не є членом сім`ї позивача. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена, зокрема в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). Суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами той факт, що відповідач дійсно не проживає у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, втратив інтерес до вказаного житла, за місцем реєстрації не з`являється. Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою чи проживанні в ній, про поважність причин його відсутності понад законодавчо встановлені строки, наявність між сторонами домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. За правилами ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору.

Outcome: approved