Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вона на підставі договору дарування від 31.01.2018, посвідченого приватним нотаріусом Малаховим С.О. та зареєстрованого в реєстрі за №260 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі. Позивач зазначила, що відповідачі не проживають у вказаній квартирі, не сплачують комунальні платежі в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавляться. На підставі викладеного позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час і місце судового засідання справи повідомлялись належним чином, надали заяви про розгляд справи без їх участі, в якій позовні вимоги визнали у повному обсязі. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Судом встановлено, що згідно з копією договору дарування квартири №260 від 31.01.2018, [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №112393920 від 31.01.2018. Відповідно до копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 07.02.2018 №18993, наданою Центром надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку, окрім позивача, у вказаній квартирі зареєстровані її донька [PERSON] , та онук [PERSON] . Позивач стверджує, що відповідачі - [PERSON] та [PERSON] не проживають у вищевказаній квартирі, не приймають участі у сплаті за комунальні послуги, квартирою не користуються, особистих речей в квартирі не мають, оскільки фактично переїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації. Наведене також підтверджується власними письмовими заявами відповідачів, в яких вони визнали позовні вимоги в повному обсязі. Окрім того, в матеріалах справи наявні копії паспортів громадян Російської Федерації [PERSON] та [PERSON] , відповідно до яких відповідачі зареєстровані на території Російської Федерації. Також, факт того, що відповідачі не проживають тривалий час за адресою: [ADDRESS] , підтверджується письмовими поясненнями свідків, наявними в матеріалах справи. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 72 Житлового кодексу України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з правовою позицією Постанови Верховного суду України від 16.01.2012 року по справі №6-57цс11 за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Оскільки відповідачі не проживають за місцем їх реєстрації, тому суд вважає, що вони втратили право користування спірною квартирою. Таким чином, реєстрація відповідачів за адресою: [ADDRESS] , яка на праві власності належить позивачу [PERSON] , створює перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, оскільки вона змушена сплачувати комунальні послуги за зареєстрованих відповідачів. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності.

Outcome: approved