Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, зареєстрованого 27 червня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 154. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання для розгляду справи по суті позивач і відповідач не зявились. Позивач подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі на підставі наявних у справі доказів, не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Також зазначила, що правові наслідки проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення (у тому числі особливий порядок набрання таким рішенням законної сили та порядок його оскарження) їй відомий та зрозумілий. Додаткового розяснення цих наслідків судом, не потребує. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 12 липня 2016 року та 02 серпня 2016 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлений, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання. Суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Позивач, [PERSON] ([INFO]), та відповідач, [PERSON] ([INFO]), перебувають у шлюбі, який зареєстровано між ними 27 червня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 154 та видано свідоцтво про шлюб серії 1-ЕД № 088576 (а.с. 4). Від шлюбу позивач та відповідач мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с.5). Шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинились з вересня 2015 року і вони перестали вести спільне господарство, а шлюб існує формально. Під час спільного проживання у них появились сварки і непорозуміння, внаслідок чого спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити її інтересам (а.с.1). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли шлюбні правовідносини, в межах яких виник спір щодо права позивача, як одного з подружжя на припинення шлюбу шляхом його розірвання. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Згідно з частиною першою статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. При цьому, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 Сімейного кодексу України). Частиною третьою статті 56 Сімейного кодексу України гарантується право кожного з подружжя на припинення шлюбних відносин. Одним із способів реалізації цього права, відповідно до положень частини другої статті 104, частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України, є припинення шлюбу внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з положеннями частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зважаючи на викладене та те, що позивач має протилежні з відповідачем погляди на принципи побудови сімейних та шлюбних відносин, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, слід визнати такими, що будуть суперечити інтересу позивача, що має істотне значення, та полягає у побудові сімейних і шлюбних відносин за її власними уявленнями про шлюб та сім`ю, а тому позов в частині вимог щодо розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем підлягає задоволенню. Позовні вимоги в частині залишення за позивачем права, після розірвання шлюбу, іменуватись прізвищем: «Шмалій», задоволенню не підлягають, у зв`язку із наступним. Частиною шостою статті 15 Закону України від 01.07.2010 № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» прямо передбачено, що той з подружжя, який бажає відновити своє дошлюбне прізвище, повинен заявити про це в органі державної реєстрації актів цивільного стану під час державної реєстрації розірвання шлюбу. А приписами пункту 22 Глави 3 розділу ІІІ «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, уточнено, що той із подружжя, який бажає відновити своє дошлюбне прізвище, повинен письмово заявити про це у відділі державної реєстрації актів цивільного стану під час державної реєстрації розірвання шлюбу. Таким чином, для відновлення свого дошлюбного прізвища, позивачу достатньо заявити про це у письмовому вигляді відділу державної реєстрації актів цивільного стану, і рішення суду для цього не потрібно, оскільки завдання суду вирішувати спори про право, який у даному випадку відсутній. Отже,

Outcome: partial