Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матірю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 24.12.2005 року вона із відповідачем зареєструвала шлюб у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Від даного шлюбу у сторін 26.02.2012 року народився син [PERSON]. Шлюбні відносини між подружжям припинені із жовтня 2016 року, сторони між собою не спілкуються. Причиною цьому стало те, що подружжя мають різні погляди на сімейне життя, а тому між ними виникали непорозуміння, що призвело до втрати поваги та взаєморозуміння між подружжям і розпаду сім`ї. Таким чином, подальше спільне життя сторін і збереження їх шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача та її малолітнього сина, який проживає спільно з матірю Також позивач вважає, що в інтересах малолітнього сина [PERSON] проживати саме з нею, а не із відповідачем по справі, адже останній не проявляє належного батьківського піклування до дитини, не дбає про матеріальне благополучна та духовний розвиток останнього. За таких обставин позивач, з метою захисту своїх прав та інтересів малолітнього сина звернулася до суду із даним позовом. Позивач в судове засідання не зявилась, направивши до суду заяву, в якій розгляд справи просила проводити без її участі та участі представника, на задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служби у справах дітей Золотоніської районної державної адміністрації [PERSON] у судове засідання не зявилась, однак звернулась до суду із заявою, в якій позовні вимоги підтримала повністю та просила суд розгляд справи здійснювати за її відсутності. Відповідач у судове засідання не зявився із невідомих для суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку визначеному чинним законодавством, що ставало причиною неодноразового відкладення судового засідання. За таких обставин, враховуючи заяви позивача та представника третьої особи, з метою дотримання норм чинного законодавства щодо строків розгляду справи в суді, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних матеріалів справи. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про шлюб (серії І-БК №293056 від 07.07.2015 року) позивач та відповідач зареєстрували шлюб 24.12.2005 року, про що зроблено відповідний актовий запис №3557. Судом встановлено, що відповідач є батьком [PERSON], який народився 26.02.2012 року, що стверджується свідоцтвом про народження (серії І-СР №145454 від 14.03.2012 року). Згідно із ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає і ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки та жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Нормами ст. 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Із акту обстеження проживання сімї [PERSON] від 22.01.2018 року встановлено, що відповідач по справі зареєстрований у будинку за місцем проживання позивача, однак за вказаною адресою не проживає, його особистих речей в домоволодінні не виявлено. Таким чином суд вважає доведеним, що фактично шлюбні відносини між сторонами по справі припинені, сторони подружніх стосунків не підтримують, мір до примирення не приймають, а подальше юридичне збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що відповідно до п. 2 ст. 112 СК України є достатньою підставою для розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами 4 і 5 ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При розгляді вказаної справи суд враховує, що згідно висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з матірю [PERSON], орган опіки Золотоніської РДА дійшла висновку, що відповідач по справі ухиляється від виконання батьківських обовязків, не бере участі в житті дитини, не утримує його матеріально, не піклується про фізичний, моральний та духовний розвиток дитини. Мати створила необхідні умови для проживання дитини, про що свідчить акт обстеження від 26.03.2018 року. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, що відбулось 31.01.2018 року було прийнято рішення про доцільність визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] з матірю, [PERSON] Відповідно до ст. 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч. 1 і 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Нормами ч. 1 і 2 ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Частиною 1 ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Більше того, принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. В принципі 7 Декларації вказано, що найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути керівним принципом для тих, на кому полягає відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність полягає насамперед на її батьках. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З матеріалів справи судом встановлено, що батько дитини взагалі ніяк не проявляє свою батьківську турботу, життям свого сина не цікавиться, участі у вихованні не бере, докази зворотнього в матеріалах справи відсутні. Таким чином суд, враховуючи норми міжнародного права та національного законодавства, на підставі доказів, які в сукупності та взаємозвязку є достатніми для обґрунтування позовних вимог позивача, приходить до висновку, що наведені обставини є достатніми для визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом із його матірю, [PERSON], що на думку суду буде в повній мірі відповідати інтересам малолітнього [PERSON] За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення. На підставі зазначеного та

Outcome: approved