Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до відповідача з зазначеним позовом, в якому посилалась на те, що в період з 17 січня 2006 року по 20 вересня 2016 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді юрисконсульта Костянтинівського управлінні по газопостачанню та газифікації Публічного акціонерного товариства «Донецькоблгаз» (далі - ПАТ «Донецькоблгаз»). Наказом № 128-К від 20 вересня 2016 року вона звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. На день звільнення з роботи відповідач не здійснив з нею повного розрахунку заборгованості із заробітної плати, що виникла за період роботи в сумі 7 223 грн. 78 коп. 24 листопада 2016 року відповідач здійснив їй остаточну виплату заборгованості із заробітної плати, порушивши вимоги ст. 116 КЗпП України стосовно обовязку підприємства провести виплату працівнику всіх належних сум в день звільнення з роботи. Вважала, що у відповідності з вимогами ст. 117 КЗпП України, відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період затримки з 20 вересня 2016 року по 24 листопада 2016 року в розмірі 11 669 грн. 76 коп., виходячи з розміру її середньогодинного заробітку в 30 грн. 39 коп., помноженому на кількість робочих годин за весь період затримки розрахунку, що дорівнює 384 години (48 днів помножені на 8 годин). Крім того, позивач [PERSON] зазначила, що за період затримки виплати заборгованості із заробітної плати вона мала низький та нестабільний рівень життя і не могла забезпечити елементарні потреби життєдіяльності. Вона є розлученою, самостійно виховує малолітню дитину, яка пішла до першого класу школи, у звязку з чим, значно зріс рівень матеріальних потреб, які вона не мала можливості забезпечити. За час затримки остаточного розрахунку при звільненні вона відчувала моральні страждання, постійно перебувала у неспокої та нервовому стані, відчувала головний біль, що вплинуло на стан її здоровя, потягло необхідність лікування у невропатолога, проходження медичних обстежень, госпіталізації та потребувало додаткових витрат (на проїзд, ліки, оплату медичних процедур). Також у неї значно погіршився зір. У зв'язку з цим вона просила стягнути з відповідача середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11 669 грн. 76 коп. та завдану їй моральну шкоду в сумі 7 000 грн. Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 лютого 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Донецькоблгаз» на користь [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 вересня 2016 року по 22 листопада 2016 року включно у розмірі 8 811 (вісім тисяч вісімсот одинадцять) гривень 90 копійок. Стягнуто з ПАТ «Донецькоблгаз» в особі Костянтинівського управління по газопостачанню та газифікації на користь [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 (одну тисячу) гривень. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Донецькоблгаз» в особі Костянтинівського управління по газопостачанню та газифікації в дохід держави судовий збір у розмірі 1 929 грн. 20 коп. Із вказаним заочним рішенням не погодився відповідач - ПАТ «Донецькоблгаз» і подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Апелянт зазначив, що остаточний розрахунок з [PERSON] проведено 22 листопада 2016 року, тобто з моменту звільнення позивача з роботи і до остаточного розрахунку виплати заборгованості із заробітної плати пройшло 36 робочих днів. Крім того, у період затримки проведення остаточних розрахунків при звільненні позивача з роботи, ПАТ «Донецькоблгаз» знаходилось під впливом форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), які виникли з 01 липня 2014 року, що підтверджується відповідними сертифікатами Торгово-промислової палати України, а тому не мало можливості своєчасно провести такі розрахунки з позивачем при звільненні (а.с. 73, 74-75, 76, 77-78). Позивач та представник ПАТ «Донецькоблгаз» в судове засідання апеляційного суду не зявилися, але про час та місце розгляду справи сторони повідомлені судовими повістками та телефонограмами (а.с. 224, 225, 226, 227, 228). Представник відповідача - [PERSON] в письмовій заяві, яку він надіслав до апеляційного суду електронною поштою, просив розглянути справу без його участі та апеляційну скаргу - задовольнити (а.с. 229 - 231). Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Донецькоблгаз» підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, відповідно до положень п. п. 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 2 ст. 309 ЦПК України передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення привело до неправильного вирішення справи. Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується наступне. [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах з ПАТ «Донецькоблгаз», де працювала юрисконсультом у відокремленому підрозділі юридичної особи - Костянтинівському управлінні по газопостачанню та газифікації. 20 вересня 2016 року вона звільнена з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням для догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку (а.с. 6-11, 67-69). Відповідно до довідки відповідача за вих. № 03/2068 від 26 вересня 2016 року, заробітна плата [PERSON] за період липня - серпня 2016 року склала 3 387 грн. 72 коп., а залишок заборгованості із заробітної плати 2 693 грн. 23 коп., за серпень 2016 року їй нараховано 3 526 грн. 20 коп., а залишок заборгованості склав 2 803 грн. 33 коп. (а.с. 13). 22 листопада 2016 року [PERSON] здійснено остаточну виплату заборгованості із заробітної плати, про що свідчить копія платіжного доручення підприємства за № 105 (а.с. 134). Частково задовольняючи позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 8 811 грн.90 коп. ( виходячи із її середньоденного заробітку в 195 грн. 82 коп., помноженого на 45 робочих днів затримки розрахунку при звільненні), та відшкодовуючи їй моральну шкоду в сумі 1 000 грн., суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач порушив норми трудового законодавства щодо своєчасного розрахунку [PERSON] при звільненні, чим завдав останній моральні страждання. Однак, з такими висновками суду не можна погодиться, виходячи з наступного. Згідно із частиною 2 статті 303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як передбачено частиною 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зі статтею 4 КЗпП України, законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно, частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (правова позиція Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року). Відповідно до Сертифікату (Висновку) про настання обставин непереборної сили Торгово-промислової палати України № 2059/05-4 від 30 липня 2014 року, Висновку про форс - мажорні обставини Торгово - промислової палати України № 1562/05-4 від 19 червня 2014 року, Сертифікату № 1996 про форс - мажорні обставини (обставини непереборної сили) Торгово - промислової палати України № 5454/05-4 від 28 листопада 2014 року, Сертифікату про форс - мажорні обставини № 2085/05-4 від 30 липня 2014 року встановлено, що Публічне акціонерне товариство «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» здійснює основну господарську діяльність на території Донецької області. На підставі наданих документів, Торгово-промислова палата України засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) для Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» з 2014 року, які продовжують діяти по теперішній час. Дату закінчення терміну дії обставин непереборної сили встановити неможливо. Оскільки позивач [PERSON] звільнена з роботи 20 вересня 2016 року, а форс-мажорні обставини для підприємства настали з 2014 року і тривали на момент виникнення спірних правовідносин, то вина підприємства за затримку розрахунку при її звільненні відсутня. Виходячи з встановлених фактів, наданих відповідачем доказів, апеляційний суд приходить до висновку про те, що затримка розрахунку при звільненні з позивачем у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулась не з вини підприємства, а тому відповідач не повинен нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні згідно із статтею 117 КЗпП України. Одночасно з цим, апеляційний суд зазначає, що відсутність вини відповідача за затримку розрахунку при звільненні, унеможливлює і відшкодування підприємством моральної шкоди працівнику, яка передбачена ст. 237-1 КЗпП України. За таким обставин заочне рішення суду не може бути залишено без змін. Оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив невідповідність висновків суду обставинам справи та порушив норми матеріального і процесуального права, то відповідно до вимог п.п.3 та 4 ч.1 ст.309 ЦПК України, заочне рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON]

Outcome: dismissed