Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

[PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила розподілити спільно нажите майно подружжя наступним чином: визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] В обґрунтування позову зазначає, що з 06.09.1986 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Спільне життя з відповідачем не склалося, вони фактично не проживають як подружжя, шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу вони придбали житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2006 року. Житловий будинок за спільною згодою зареєстровано на ім'я [PERSON]. Вони проживають у даному будинку, але через постійні сварки спільне проживання разом стає неможливим. Позивачка пропонувала чоловіку поділити будинок у добровільному порядку, але [PERSON] на дану пропозицію не погоджується. Після розірвання шлюбу зі спільно нажитого майна їй в користування не залишилося ніякого майна, відповідача повідомив, що вона повинна виїхати з будинку, оскільки він належить йому. У зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав, оскільки в добровільному порядку відповідач не бажає поділити будинок. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, визнав позовні вимоги в повному обсязі. Оскільки особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до вимог ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що з 06.09.1986 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 6). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 23 червня 2015 року (а.с. 7). Під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2006 року. Житловий будинок зареєстровано на ім'я [PERSON]. Відповідно до довідки КП « Абрис» № 319 від 16 червня 2015 року, житловий будинок за адресою: [ADDRESS], обліковується за [PERSON] - ціла частка, на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2006 року № 670, посвідченого нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в Токмацькому бюро технічної інвентаризації 21.03.2006 року (а.с. 8). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог пп. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS], придбано в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів іншого не надано. Відповідно до ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Згідно ч. 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема п. 23 передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Пунктом 25 вказаної постанови роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи наведене, а також заяву відповідача про визнання позову, суд визнає ідеальні частки сторін у майні, що було придбано ними під час перебування у шлюбі, без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до звіту про незалежну оцінку нерухомого звіту станом на 09.09.2015 року, при проведенні незалежної оцінки нерухомого майна - одноповерхового житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS], визначена ринкова вартість, з округленням та без урахування ПДВ, яка становить 196000,00 грн. 1/2 частина оціненого житлового будинку разом з господарськими спорудами складає 98 000,00 грн. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 980,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача у зв'язку із задоволенням позовних вимог. Враховуючі наведене, на підставі статей 60, 61, 63, 68, 70 Сімейного кодексу України, статей 368, 372 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved