Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS] У цьому будинку разом із позивачем зареєстровані: чоловік - [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON], [INFO], сваха - [PERSON], [INFO]. В червні 2014 року [PERSON] разом із особистими речами виїхала на постійне мешкання до Російської Федерації. Сторони спілкуються вкрай рідко шляхом ініційованих нею телефонних дзвінків з різних телефонних номерів. З цих телефонних бесід позивачу відомо, що [PERSON] перебуває в Росії, де мешкає на найманих нею квартирах, але точна адреса її мешкання позивачу не відома. Крім цього, зі слів [PERSON], повертатися до України та безпосередньо у м.Торецьк вона взагалі не планує, оскільки отримала громадянство Російської Федерації. Що стосується [PERSON], то позивачу відомо, що вона також виїхала разом із особистими речами до Російської Федерації ще в літку 2013 році, де вже отримала громадянство Російської Федерації. Повертатися до України та безпосередньо у м.Торецьк остання також не планує. Під час телефонних бесід з кожним з відповідачів у справі позивач особисто зверталась до них із проханням знятись з реєстрації, зареєструватись за іншим місцем проживання, на що відповідачі повідомили, що часу на ще у них немає, однак, проти зняття їх з реєстрації у спірному житловому будинку не заперечують. При цьому, жодної участі в оплаті житлово-комунальних послуг, розмір яких безпосередньо залежить у тому числі від кількості зареєстрованих у даному житловому приміщенні осіб, утриманні будинку, здійсненні ремонтних робіт тощо відповідачі не приймають. Наведене стало приводом для звернення позивача до суду із позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач та уповноважений представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечували. Належно повідомлені відповідачі у судове засідання не з'явились з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у їх відсутність суду не надали, у зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу на підставі ст.224 ЦПК України заочно. В судовому засіданні 11.10.2017 року, до початку розгляду справи по суті, судом були задоволені письмове клопотання позивача від 11.10.2017 року та залучено до участі у справі в якості свідка, згідно зі ст.136 ЦПК України, [PERSON], [INFO]. Свідок [PERSON], [INFO], суду пояснив, що він є чоловіком позивача, батьком [PERSON] (відповідача-1), сватом - [PERSON] (відповідача-2). Підтвердив, що відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS], однак, протягом більше трьох років у даному будинку не проживають, комунальні послуги не сплачують, витрат на ремонт будинку та утримання прибудинкової території не несуть. Більше трьох років тому обидва відповідачі залишили територію України, виїхали до Російської Федерації, де отримали відповідне громадянство. Повертатись до України та м.Торецька не планують. Суд, заслухавши позивача та його уповноваженого представника, надавши правову оцінку наявним в матеріалах справи документальним доказам та показам свідка, дійшов наступного висновку: відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В п.34 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Окрім того, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16, за порівняльним аналізом ст.ст.383, 391, 405 ЦК України та ст.ст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК України, слід дійти до висновку, що положення ст.ст.383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст.405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Таким чином, за встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами, необхідно застосувати положення ст.405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В свою чергу, ч.4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.ч.1,4 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням у випадку, якщо останні продовжують проживати в займаному житловому приміщенні. Також відповідно до ст.405 ЦК України, лени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, судом встановлено, що позивачеві - [PERSON], на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.02.2008 року, зареєстроване в реєстрі за №2-708; витягом Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації м.Дзержинська» №17891956 від 27.02.2008 року; технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації м.Дзержинська» від 27.02.2008 року (а.с.9-13). Станом на час звернення із позовом в даному будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Даний факт підтверджений довідкою про склад сім'ї № 909/02 від 24.05.2017 року, виданою виконавчим органом Північної селищної ради (а.с.16) та інформацією з виконавчого органу Північної селищної ради м.Торецька Донецької області про місце реєстрації №02/45-532 від 03.07.2017 року та №02-45/532 від 03.07.2017 року (а.с. 22-23). В свою чергу, з представлених позивачем доказів вбачається, що відповідачі - [PERSON] з червня 2014 року, а [PERSON] з літа 2013 року за місцем своєї реєстрації, а саме, за адресою: [ADDRESS], не проживають, комунальні платежі не сплачують, спільне господарство з позивачем у справі не ведуть (докази зворотного - відсутні). Даний факт підтверджений також Актами вуличного комітету №1278 від 25.05.2017 року та №02-45/1286 від 08.06.2017 року (а.с.17,18), та показами свідка у справі - [PERSON], який під присягою викладені в позові обставини повністю підтвердив. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Адже національним судам належить не тільки ефективно захищати людину, а й самим діяти у такий спосіб, щоб не порушувати права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року. Отже, проаналізувавши фактичні обставини справи та наявні у справі докази, заслухавши пояснення позивача та його уповноваженого представника та покази свідка, суд приходить до висновку про доведеність факту відсутності відповідачів у справі - [PERSON] з червня 2014 року та [PERSON] з літа 2013 року, тобто, понад рік, без поважних причин за місцем своєї реєстрації, а саме, за адресою: [ADDRESS]. Зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги слід вважати обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved