Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов мотивовано тим, що 28.02.1998 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - доньку [PERSON], [INFO], та сина - [PERSON], [INFO] Шлюб між подружжям було розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23.04.2013 року, після розірвання шлюбу діти залишились проживати із позивачкою. Під час спільного проживання було набуте майно, що належить відповідачу на праві спільної сумісної власності, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS], згідно договору купівлі -продажу від 12.09.2002 року. Просить виділити [PERSON] 2/3 частки квартири [ADDRESS] визнавши за нею право власності на дану частку та виділити [PERSON] 1/3 частку квартири [ADDRESS] визнавши за ним право власності на дану частку. 03.04.2014року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов мотивовано тим, що під час спільного проживання з позивачем було придбано квартиру [ADDRESS], кошти на придбання яких були позичені [PERSON] у його матері [PERSON], про що видана розписка від 11.09.2000року. Крім квартири, сторонами були придбані предмети домашнього вжитку, а саме: кухонні меблі за 32335грн., мойка, сместітель - 3140грн., вбудований холодильник - 5000грн., духовка, плита під скло, витяжка - 7000грн., кухонний стіл та 4 табуретки - 2500грн., шафа купе - 2500грн., стінка із чотирьох невеликих шаф - 5000грн., мякий куточок, що складається з дивану та крісла - 4000грн., журнальний стіл - 120грн., килим розміром 3*4 - 3500грн., телевізор (20-тирічний) - 500грн., телевізор (плазмовий) на кухні - 1800грн. на загальну суму 67395грн. Просить стягнути з [PERSON] в рахунок компенсації вартості частки в побутовому спільному майні, яке знаходиться в приміщенні квартири [ADDRESS] грошові кошти в розмірі 33 697 грн. Провести поділ спільних зобов'язань згідно до розписки від 11.09.2000року укладеної між [PERSON] та [PERSON] в інтересах сім'ї, а саме з ціллю придбання пожружжім квартири [ADDRESS], наступним чином ? частку грошового зобов'язання у сумі 202500грн. перед [PERSON] пересети на [PERSON] та ? частку грошового зобов'язання у сумі 202 500грн. перед [PERSON] перевести на [PERSON] Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.04.2014року прийнято зустрічний позов [PERSON] та об'єднано з первісним позовом [PERSON] в одне провадження. 15.04.2014 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області залучено до участі в справі по зустрічному позову в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] В судовому засіданні представник позивача за первісний позовом підтримав свій позов за обставин викладених в ньому, просив позов задовольнити. Зустрічний позов [PERSON] не визнав, просив відмовити в задоволені. Відповідач та його представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов підтримали за обставин викладених в ньому, просили задовольнити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] первісний позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов підтримала, просила задовольнити. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку що первісний позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, а зустрічний позов [PERSON] не підлягає до задоволення, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно рішення Вінницького міського суду вінницької області від 23.04.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 28.02.1998 року розірвано (а.с. 5-6). Відповідно до свідоцтв про народження батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.7, 8). Згідно договору купівлі - продажу від 12.09.2000 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до довідки МКП «ЖЕК №12» в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.10). Згідно норм ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв до 01.01.2004 року та був чинний на час набуття сторонами спірного житлового будинку майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у разі поділу майна є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК). Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Статтею 190 Цивільного кодексу України встановлено, що під майном, як особливим об'єктом розуміється окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживчою річчю. Майнові права визнаються речовими правами. У відповідності до ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом. Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Обставинами, що мають істотне значення для зміни розміру часток на підставі судового рішення можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного із співвласників в утримання спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, вчинення співвласником дій, що порушують права інших співвласників, матеріальне становище співвласників, тощо. Частиною 2 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішення спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Рішенням Вінницького міського суду вінницької області від 04.06.2013 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей: доньки - [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] в розмірі ? частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно до досягнення повноліття найстаршою дитиною, але не менше 30% встановленого прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 25.04.2013 року (а.с.105-107). Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 01.07.2013 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.06.2013 року залишено без змін (а.с.36-38). Згідно довідки Служби Безпеки України у Вінницькій області № 275 від 31.12.2013 року [PERSON] за період з 01.07.2013 року по 31.12.2013 року отримав заробітну плату в розмірі 70554,33грн., з яких нараховане грошове забезпечення для утримання аліментів в розмірі 51150,48грн. з яких утримана сума аліментів в розмірі 13 920,38гривень (а.с.39). Постановою Вишенського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції від 24.03.2014 року постановлено проводити утримання аліментів в розмірі 50% до погашення заборгованості, яка станом на 24.03.2014 року становить 3546,50грн., а далі згідно виконавчого документу в розмірі ?? частини зі всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 25.04.2013 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с.103). Згідно довідки Служби Безпеки України у Вінницькій області [PERSON] за період з 01.08.2013 року по 31.12.2013 року нараховано грошове забезпечення з урахування компенсації прибуткового податку в розмірі 76060,52грн., з яких нараховане грошове забезпечення для утримання аліментів в розмірі 53807,20грн. з яких утримана сума аліментів в розмірі 14335,56гривень (а.с.104). З копій квитанцій про сплату комунальних послуг,Ю наданих [PERSON], вбачається, що оплату за комунальні послуги квартири [ADDRESS] здійснює [PERSON] (а.с.92-94). Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] отримує аліменти в розмірі, який є достатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, тому позовна заява [PERSON] підлягає до часткового задоволення, а саме розділити квартиру [ADDRESS], яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. Зустрічний позов [PERSON] слід залишити без задоволення з наступних підстав. Згідно норм ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З матеріалів зустрічної позовної заяви [PERSON] вбачається, що вартість предметів домашнього вжитку позивач визначав, згідно позовної заяви [PERSON] поданої 30.05.2013 року, яка залишена без розгляду, тобто вартість майна була оцінена рік тому. В супереч вказаній та роз'ясненій у судовому засіданні учасникам процесу норми закону та ст. 60 ЦПК України відповідач [PERSON] та його представник не надали доказів в підтвердження вартості предметів домашнього вжитку з дійсної вартості на час розгляду справи. В межах заявлених вимог відповідач [PERSON] та його представник з клопотанням про призначення в справі експертизи до суду не зверталися. Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї . Боргова розписка, на підставі якої виникли зобовязання позивача [PERSON], була предметом судового дослідження при розгляді даної справи. Із змісту письмової розписки [PERSON] про позичку ним у своєї матері [PERSON] грошових коштів від 11 листопада 2000 року (а.с. 89) слідує, що ці грошові кошти в розмірі 32634 грн. він бере у борг на купівлю двокімнатної квартири [ADDRESS] та для проведення ремонту в ній та зобов'язується повернути отриманні в борг кошти за першою вимогою [PERSON] в сумі, яка дорівнює середньостатистичній вартості 2-х кімнатної квартири в місті Вінниці. У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав встановлених статтею 11 ЦК, в тому числі з договорів. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей абоінших речей, визначених родовими ознаками. Аналогічна норма містилась в ст. 374 ЦК УРСР, який діяв на момент вказаних позивачем відносин. Відповідно до вказаної статті за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобо'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Ст.1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмірі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ст.1049 ЦКУ позичальник зобов'язаний повернути предмет позики у встановлені договором або законом строки. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Згідно ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ч.1 ст.31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість, то договором стосовно цінного майна можна вважати договір, який виходить за межі дрібного побутового правочину. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтями 541, 543 ЦК України передбачають, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників солідарних боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого окремо. Згідно ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Аналізуючи надані сторонами докази та даючи правову оцінку діям сторін, суд дійшов наступних висновків: вирішуючи питання про стягнення боргу за договором позики, з обох з подружжя, як солідарних боржників, суд виходить з встановлення обставин, чи був договір позики укладений для потреб та інтересів сім'ї. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача по первинному позові, про борги чоловіка, за які йдеться мова у даній справі, [PERSON] нічого не знала, про даний борг була поставлена перед фактом після розірвання шлюбу, ніякої згоди на цю позику вона не надавала, їй не відомо на які цілі були витрачені кошти за даною позикою. Суд, вважає не підтвердженим у судовому засіданні факт укладення [PERSON] договору позики в інтересах сім'ї, що дані кошти були витрачені на купівлю квартири. Сам по собі факт існування договору купівлі-продажу квартири таким доказом не являється, враховуючи також, вартість нерухомості - 5000 грн. (п.3. договору купівлі-продажу квартири від 12.09.2000 року), яка значно менша, ніж сума позики. Посилання відповідача [PERSON], що квартира була куплена за 5900 доларів США не доведені, спростовані вказаним договором, який є чинним, в частині ціни не оспорений, у суду не має підстав ставити під сумнів даний доказ. Показання позивача по зустрічному позову [PERSON] та третьої особи [PERSON] стосовно ціни вказаної квартири, з юридичної точки зору, не можуть спростовувати наведені у нотаріальному договорі умови, в тому числі і стосовно ціни квартири, враховуючи презумпцію правомірності правочину. Сам по собі факт, що купівля вказаної квартири відбулась у тому ж місяці, що і позика грошей, безспірно не доказують той факт, що купівля нерухомості відбулась саме за позичені у [PERSON] кошти. Посилання [PERSON] на те, що гроші у [PERSON] позичались для купівлі квартири, і визнання даної обставини третьою особою [PERSON] не є підставою для звільнення від доказування даних обставин, у відповідності до ст.61 ЦПК України, зважаючи на невизнання даних фактів позивачкою [PERSON] Не може також суд покласти у підставу свого рішення показання [PERSON], які підтримала третя особа [PERSON] в частині домовленості подружжя про розподіл боргів, за якою [PERSON] повинна повернути позикодавцю [PERSON] борг, оскільки дані твердження, крім пояснень [PERSON] та [PERSON], не підтверджені жодним належним із засобів доказування. Третя особа [PERSON], в даному випадку, зацікавлена у підтриманні даних доводів [PERSON], а [PERSON] існування такої домовленості категорично заперечує. При цьому ч. 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Натомість [PERSON] не обґрунтовує обставини укладення договору позики, тому суд, за результатами аналізу фактичних обставин та матеріалів справи, критично сприймає доводи позивача за зустрічним позовом щодо наявності боргових зобов'язань на суму 405 000 грн., які нібито виникли у 2014 році, оскільки жодним доказом вказане зобов'язання не підтвержено. Позивач посилається на позику в розмірі 32634 грн., однак вимагає переведення боргу на суму, яка значно перевищує вказану, що суперечить сутті зобов'язання за договором позики. Дружина та чоловік, у відповідності до ст. 64 СК України, як фізичні особи мають право реалізувати свою цивільну правоздатність, укладаючи між собою усі договори, які не заборонені законом, зокрема і договір про переведення боргу, причому договори повинні укладатись у формі, якої вимагає закон до даного виду договору, однак жодного доказу, що подружжя таким правом скористалось, суду не представлено. Ніяких письмових угод між подружжям з даного питання не укладалось, чого жоден з них не заперечує. Таким чином, одна з обставин, за якою на підставі закону на відповідачку [PERSON] може бути покладено обов'язок відповідати разом із колишнім чоловіком по боргам - що отримані грошові кошти від [PERSON] були витрачені в інтересах сім'ї - у суді не встановлена. Суд вважає, що сам по собі факт перебування відповідачів на час виникнення спірних правовідносин у шлюбі, не є безумовною підставою для відповідальності відповідачки [PERSON] за боргові зобов'язання [PERSON] Встановлено також відсутність письмової згоди відповідачки [PERSON] на дану позику, яка у відповідності до ст. 65 СК України обов'язково повинна бути, оскільки угода сторін, виходячи з суми позики, згідно ч.1 ст.31 ЦК України, вийшла за межі дрібної побутової, стосується цінного майна. Крім того, судом встановлено, що позивач по первинному позові [PERSON] не є стороною договору, також в розписці не зазначено про солідарний обов'язок, із зазначенням норм ч.4 ст.63 СК України та ч. 2 ст. 73 СК України не покладають солідарного обов'язку на [PERSON] за зобов'язаннями її чоловіка, вона може відповідати своєю часткою майна у спільній сумісній власності подружжя за умови, що договір був укладений в інтересах сім'ї, а одержане за договором використано на потреби родини у разі накладення стягнення на майно, тому вона не може відповідати за позовом, як солідарний боржник. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статей 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Враховуючи викладене, суд вважає що первинний позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, а зустрічний позов [PERSON] слід залишити без задоволення, як безпідставний та недоведений. Згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 452,37гривень та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 1374,63гривень.

Outcome: partial