Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] за участю третьої особи Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, Служби у справах дітей Вінницької міської ради про накладення стягнення на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.04.2012 року між ФОП [PERSON] (виконавець) та [PERSON] (замовник) укладено договір про надання послуг, відповідно до якого виконавець взяв на себе зобов'язання знайти об`єкт нерухомості для придбання замовником, а останній зобов'язався сплатити за це винагороду. Виконавець свої зобов'язання за вказаним договором виконав, запропонувавши для придбання квартиру [ADDRESS]. 23.06.2012 року дружина замовника [PERSON] придбала дану квартиру, однак [PERSON] в порушення умов договору від 25.04.2012 року не сплатив позивачці вартість наданих нею інформаційних послуг. У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] умов вищевказаного договору рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.10.2013 року, яке набрало законної сили 27.11.2013 року, з останнього на користь позивача стягнуто 30400,00 грн. за невиконання договору, а також судовий збір в розмірі 304,00 грн. Враховуючи те, що [PERSON] в добровільному порядку вказане рішення суду не виконав, позивачка просила суд стягнути з нього 30400,00 грн. за рахунок майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме за рахунок квартири [ADDRESS]. В подальшому позивач збільшила позовні вимоги, аргументуючи це тим, що після ухвалення рішення суду від 23.04.2013 року, яке набуло законної сили 27.11.2013 року, у [PERSON] перед нею виникло грошове зобов'язання зі сплати боргу в розмірі 30704,00 грн., а відтак, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошові зобов'язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання. Розмір 3% річних за період прострочення грошового зобов'язання з 27.11.2013 року по 14.01.2015 року становить 1044,78 грн. Розмір індексу інфляції з 27.11.2013 року по 14.01.2015 року становить 6705,37 грн. Окрім матеріальної шкоди позивачці також спричинено і моральну шкоду, яка проявилась в тому, що після того як відповідач почав ухилятись від виконання умов договору, що триває вже понад два роки, вона втратила нормальний сон, у неї різко погіршилось фізичне здоров'я, виникли мігрені, збільшився артеріальний тиск, з'явилась дратівливість, знизився інтерес до роботи. Спричинену моральну шкоду позивачка оцінює в розмірі 3249,85 грн. Враховуючи викладене вище, позивач просила суд стягнути з [PERSON] 30704,00 грн. за невиконання договору від 25.04.2012 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі 6705,37 грн. та 3% річних в розмірі 1044,78 грн., а також 3249,85 грн. моральної шкоди, за рахунок майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], а саме за рахунок квартири [ADDRESS], В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представника відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях, зокрема, зазначила, що боржником відносно сплати позивачу коштів за договором від 25.04.2012 року є лише [PERSON], натомість [PERSON] боржником по справі не являється, а тому питання щодо накладення стягнення на майно, яке належить їй на праві приватної власності є незаконним та безпідставним. Крім того, за загальним правилом позов має пред'являтися до суду належним позивачем, тобто особою, яка має право вимоги за позовом, оскільки саме її права, свободи та інтереси порушені, оспорюються або невизнані та лише до належного відповідача - особи, яка повинна відповідати за позовом. Позивач звернулась з даним позовом до суду, як фізична особа, однак рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.10.2013 року з відповідача стягнуто 30400,00 грн. на користь позивача як фізичної особи-підприємця, а тому остання є неналежним позивачем. Представник Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Дячук В.В. не заперечив щодо задоволення позову. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради просив відмовити в задоволенні позову з врахуванням інтересів неповнолітніх дітей. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце судового розгляду, в звязку з чим суд розглянув справу у її відсутність. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.04.2012 року між фізичною особою-підприємцем - [PERSON] (виконавець) та [PERSON] (замовник) укладено договір № 1136, згідно якого виконавець зобов'язалась надати замовнику інформацію про об'єкти нерухомості, що продаються та відповідають наступним характеристикам: двох-трьох кімнатна квартира на 2-7 поверхах в районі ближнього Замостя, ціною в еквіваленті 60000 доларів США (п. 2.1). Згідно з п. 2.2. договору замовник зобов'язався оплатити послуги виконавця в розмірі 4% від реальної вартості об'єкту нерухомості у день оформлення з продавцем договору про наміри або договору про відчуження майна (купівлі-продажу, міни, дарування тощо) за умови якщо варіант купівлі об'єкту нерухомості буде знайдено за допомогою виконавця. 23.06.2012 року [PERSON] (дружина [PERSON]) купила у [PERSON] знайдену ФОП [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] за 380000 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим 23.06.2012 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу за реєстровим № 4533. Однак [PERSON] в порушення умов договору від 25.04.2012 року у день придбання його дружиною квартири не сплатив [PERSON] обумовлену договором суму. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.10.2013 року, яке набрало законної сили 27.11.2013 року, з [PERSON] на користь фізичної-особи підприємця [PERSON] стягнуто 30400,00 грн. за невиконання договору, а також судовий збір в розмірі 304,00 грн. Ухвалою суду від 25 березня 2015 року виправлено описку та зазнчаено [PERSON] як фізичну особу-підприємця. На виконання вищевказаного рішення суду 17.12.2013 року було видано виконавчий лист № 127/22374/2013. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 1 ст. 14 ЦПК України). В ході примусового виконання вказаного рішення суду державним виконавцем проведено ряд виконавчих дій, в ході яких встановлено, що [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. У визначеному законом порядку державний виконавець звернувся до суду з поданням про визначення частки майна [PERSON] у зазначеній квартирі, якою він володіє спільно зі своєю дружиною [PERSON] 10.12.2014 року Апеляційним судом Вінницької області винесено ухвалу, якою задоволено подання державного виконавця про виділення частки майна боржника у спільній сумісній власності на вказану квартиру В подальшому державним виконавцем накладено арешт на 1/2 частки зазначеної квартири та призначено експерта-суб'єкта оціночної діяльності для визначення вартості даного майна. Станом на 01.04.2015 року рішення суду боржником не виконано. У ч. 1. ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч. 1. ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. Таким чином, станом на день розгляду справи рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23.10.2013 року, яке набрало законної сили 27.11.2013 року, про стягнення з [PERSON] на користь фізичної-особи підприємця [PERSON] 30400,00 грн. та судового збору в розмірі 304,00 грн. виконується органами державної виконавчої служби у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як вбачається з вимог позовної заяви, позивач фактично просить суд захистити її право на отримання з відповідача заборгованості в розмірі 30704,00 грн., стягнутих з нього рішенням суду, яке набуло законної сили та виконується у встановленому законом порядку, з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних та моральної шкоди, завданих невиконанням вказаного рішення суду, шляхом звернення стягнення на квартиру, що є об'єктом права спільної сумісної власності відповідача [PERSON] та його дружини [PERSON] Такий спосіб захисту порушених прав особи, як звернення стягнення на об'єкт нерухомості, яким є квартира, передбачений статтею 590 ЦК України та Законом України «Про іпотеку». Однак зазначеними нормами врегульовано звернення стягнення на нерухоме майно, яке забезпечене заставою (іпотекою, як окремим видом застави щодо нерухомого майна). Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] в заставу (іпотеку) позивачу не передавалася, тому немає правових підстав для звернення стягнення на неї. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а також договором. Оскільки укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] договір про надання послуг від 25.04.2012 року не передбачає таких наслідків порушення договору, як відшкодування моральної шкоди, то в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. У відповідності до ст. 88 ЦПК України та у зв'язку з відмовою у позові судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed