Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні власністю, а саме житловим будинком № 16-а по вул. Костичева в м. Харкові та визнати [PERSON] і її сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. В обґрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] посилалась на те, що вона є власником даного житлового будинку, в ньому на теперішній час зареєстровано колишній власник [PERSON] та колишні члени його сімї, а саме його колишня дружина [PERSON] та її син [PERSON] Відповідачі у будинку не мешкають, їх особисті речі відсутні, їх фактичне місце проживання не відоме, членами родини власника приміщення в розумінні ст. 64 ЖК УРСР не є, їх реєстрації перешкоджає позивачу здійснювати в повному обсязі право власності на майно. Відповідач [PERSON], діючи також в інтересах неповнолітньої [PERSON], звернулась до суду із зустрічними вимогами та просить відновити її порушене право та порушене право її доньки [PERSON], [INFO], на користування жилим приміщенням та вселити їх до житлового будинку за адресою: м. Харків, вул. Костичева,16-а; визнати за [PERSON], [INFO], право на користування житлом за вказаною адресою та зобовязати відповідача [PERSON] зареєструвати її місце проживання за даною адресою. Обґрунтовуючи зустрічні вимоги [PERSON] вказує, що з 1997 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], однак ще з 1994 року вони фактично мешкали разом в житловому будинку за адресою: м. Харків, вул. Костичева,16-а, разом із ними мешкав і її син від першого шлюбу [PERSON] У власності чоловіка [PERSON] на той час перебувала лише 1/3 частки житлового будинку, тому вони за власні кошти добудували додаткову житлову площу, упорядкували будинок. 15.01.2004 в них народилась донька [PERSON] Наприкінці 2015 року їх сімейні стосунки почали погіршуватися, у лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу та пішов з будинку, періодично навідуючись та вчиняючи сварки, робив усе, щоб змусити її та доньку залишити жиле приміщення. В травні 2016 року [PERSON] разом із донькою поїхали на відпочинок до моря з метою оздоровлення, а після повернення через два тижні [PERSON] не пустив їх до будинку, замінив замки на вхідних дверях, склав їх речі та запропонував їх забрати. В червні 2017 року їх шлюб було розірвано на підставі судового рішення, [PERSON] продовжує не допускати її та доньку до будинку, тобто фактично порушує їх право на житло з червня 2016 року, вони вимушено не мешкають за місцем реєстрації та постійного проживання в поважних причин. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, просила розглядати справу за її відсутності, заявлені нею позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримала первісні позовні вимоги в повному обсязі, просила ухвалити у справі рішення на підставі наявних доказів. Відповідач за первісним позовом [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти первісних вимог, просила відмовити у їх задоволенні, свої зустрічні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не зявився, подав до суду заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] із посиланням на те, що з серпня 2015 року вони не підтримують шлюбно-сімейні відносини, ще до розірвання шлюбу [PERSON] добровільно забрала свої речі та речі доньки, а також меблі та побутову техніку. На теперішній час [PERSON] фактично створила іншу сімю, проживає із чоловіком за іншою адресою, де мешкає і їх спільна донька. [PERSON] з березня 2004 року зареєстрована у спірному житловому будинку, на її прохання за даною адресою з квітня 2007 року був зареєстрований її син [PERSON] При цьому питання щодо реєстрації доньки [PERSON] у житловому будинку не піднімалось. [PERSON] стверджує, що ним не створювалось перешкод у користування [PERSON] житлом, однак в липні 2017 року він розпорядився належним йому майном та подарував належну йому частину будинку [PERSON] У звязку із зміною власника, [PERSON] та її син [PERSON] втрачають право користування житловим приміщенням, а підстави для визнання за неповнолітньою [PERSON] право користування будинком також відсутні, оскільки в житловому приміщенні не мешкають її батьки. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради [PERSON] у судове засідання не зявилась, просила розглядати справу за її відсутності та ухвалити рішення в інтересах дитини. Представник третьої особа - Відділу реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. \~ \~ \~ \~Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~ \~Житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: м. Харків, вул. Костичева,16-А , зареєстрований в цілому на імя [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Сьомою Харківської державною нотаріальною конторою 23.01.1996, реєстровий № 1-277, та договору дарування, посвідченого 20.07.2017 ПН ХМНО [PERSON], реєстровий № 3179. Попереднім власником 2/3 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Костичева,16-А, був [PERSON], його місце проживання було зареєстровано за даною адресою. [PERSON], перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 22.03.1997, зареєстрував її місце проживання у вказаному житловому будинку, згодом зареєстрував і місце проживання її сина [PERSON] від попереднього шлюбу. 15.01.2014 у подружжя [PERSON] народилась донька - [PERSON]. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.06.2016 у справі № 641/1687/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, прізвище дружини змінено на дошлюбне «Богачова». Згідно даних Реєстру територіальної громади міста Харкова станом на 07.12.2018 в житловому будинку за адресою: м. Харків, вул. Костичева,16-А, зареєстровані особи: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], реєстрація останньої здійснена 26.06.2018. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] вказує, що у належного їй на праві приватної власності жилому приміщенні зареєстровані [PERSON] із сином [PERSON], які не є членами її сімї, були зареєстровані в житловому будинку як члени сімї колишнього власника, з червня 2016 року за місцем реєстрації не мешкають, їх реєстрація перешкоджає їй у реалізації своїх прав на розпорядження майном. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які \~мають у приватній власності будинок\~ (частину будинку),\~ квартиру,\~ користуються\~ ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~ і\~ проживання\~ членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб,\~\~ мають\~\~ право розпоряджатися\~ цією\~ власністю на\~ свій\~\~ розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Факт проживання відповідача в будинку після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд (висновок, викладений Верховним Судом України в постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14). Право користування житловим будинком за адресою: м. Харків, вул. Костичева,16-А, у [PERSON] та [PERSON] є похідним від права колишнього власника будинку [PERSON], членами сімї якого вони були, а враховуючи той факт, що [PERSON] вже є колишнім власником житлового приміщення, відсутні правові підстави залишати за [PERSON] та [PERSON] право користування цим приміщенням. При цьому, право користування неповнолітньої [PERSON] житловим приміщенням за адресою: м. Харків, вул. Костичева,16-А, власником приміщення [PERSON] не оспорюється. Пояснення допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтверджують пояснення сторін у справі, однак не спростовуються правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України про те, що і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обовязок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). За таких обставин суд вважає, що первісні позовні вимоги [PERSON] заявлені обґрунтовано та підлягають задоволенню з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів, зустрічні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Місце проживання неповнолітньої [PERSON] зареєстровано за адресою: [INFO], що надає особі право на користування житловим приміщенням, а тому в цій частині вимоги заявлені безпідставно. Вимоги щодо вселення [PERSON] до спірного житлового будинку необґрунтовані, заявлені до неналежного відповідача. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: dismissed