Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в обґрунтування якого зазначила, що тривалий час проживала зі своєю родиною в квартирі [ADDRESS], яка на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації виконавчого комітету Харківської міської ради від 13.09.2002, належала її діду [PERSON] Приватизація даної квартири відбулась з порушенням прав [PERSON], так як остання не була включена до приватизаційних документів через відповідну заяву її матері [PERSON], яка помилково, вважаючи що вона і діти вже використали право на приватизацію, відмовилась від приватизації спірної квартири на користь дідуся. Позивач приймала участь в приватизації квартири [ADDRESS], проте використала це право не в повному обсязі, так як приватизувала лише 11,4 кв. м. житла, тоді як норма складає 21 кв.м. Враховуючи, що її право на приватизацію квартири [ADDRESS] порушене, позивач просить визнати недійсними відповідне розпорядження органу приватизації, видане на імя [PERSON] свідоцтво про право власності на житло та договір купівлі-продажу від 06.09.2013, за яким останній продав спірну квартиру [PERSON] В суді позивач підтримала заявлені вимоги, пославшись на рішення Конституційного суду України № 15-рп/2010 від 10.06.2010, яким розяснений зміст права громадян України на безоплатну приватизацію, та відповідну судову практику з розгляду аналогічних справ. Представник Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради до суду не зявився, просив розглянути справу за його відсутності, про що зазначив в наданих суду запереченнях та вказав про відсутність підстав для задоволення позову, так як приватизація [PERSON] спірної квартири відбулась правомірно. [PERSON] визнав позов в повному обсязі, про що дав відповідні пояснення. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, зазначивши, що вимога про визнання недійсним розпорядження органу приватизації має розглядатись в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства. [PERSON] є добросовісним набувачем, отже підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу, за яким він придбав спірну квартиру, відсутні. Крім того, до виниклих правовідносин слід застосувати позовну давність, так як навіть в разі визнання права позивача на приватизацію порушеним, останній мав звернутись до суду протягом трьох років з моменту порушення його права, чого зроблено не було. Від представника третьої особи надійшли заперечення на позов, вмотивовані тими ж обставинами, що і заперечення Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради. Суд, опитавши сторони, дослідивши надані докази, дійшов наступного: посилання відповідача [PERSON] про можливість заявлення даних позовних вимог лише в порядку адміністративного судочинства не ґрунтується на законі, так як вимоги позивача направлені на захист прав, що виникли з житлових відносин. Застосування до даних правовідносин норм, що регулюють добросовісність набуття, не можливе, так як позивач не є власником спірної квартири і просить захистити не право власності, а право на приватизацію житла. Судом встановлено, що 03.05.1995 відповідним розпорядженням Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду задоволено прохання [PERSON] і квартиру [ADDRESS] передано в спільну сумісну власність сімї останнього, яка складалась з чотирьох осіб: вповноважений власник [PERSON], дружина [PERSON], діти [PERSON] та [PERSON] позивач (матеріали приватизаційної справи квартири [ADDRESS]). На підставі зазначеного розпорядження видано свідоцтво про право власності на житло від 03.05.1995, згідно якого квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності вказаним особам (в наступному дана квартира була продана, позивач та інші особи зняті з реєстраційного обліку за вказаною адресою). Враховуючи загальну площу квартири, яка складає 45,5 кв. м., можна дійти висновку, що кожен з членів родини [PERSON] реалізував своє право на приватизацію на 11,4 кв.м. Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон) в редакції, що діяла на момент приватизації, приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 кв.м. на сім'ю. З погляду на вищевикладене [PERSON] своє право на приватизацію реалізувала не в повному обсязі та може його використати при приватизації 9,6 кв.м. житлового фонду. З матеріалів приватизаційної справи квартири [ADDRESS] вбачається, що на момент приватизації в квартирі були зареєстровані та проживали [PERSON], [PERSON], [PERSON] та позивач [PERSON], які, згідно ч. 4 Закону, мали право на приватизацію вказаної квартири. Право прийняти участь у приватизації квартири [ADDRESS] мала й [PERSON], яка, як вказано вище, не використала це право в повному обсязі, проте матір останньої [PERSON], діючи від імені неповнолітнього на той час позивача, своєю заявою не заперечувала проти приватизації квартири її батьком (дід позивача) [PERSON], мотивуючи участю в минулому у приватизації квартири [ADDRESS]. На підставі вказаної заяви, заяви встановленого зразка з підписами наймача та повнолітніх членів сімї, що відповідало вимогам ч. 2 ст. 8 Закону та п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (далі Положення), які діяли на момент приватизації, інших документів Центром приватизації державного житлового фонду 13.09.2002 видано розпорядження, яким задоволено прохання [PERSON] на приватизацію квартири [ADDRESS]. На підставі даного розпорядження 13.09.2002 на імя [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житло квартиру [ADDRESS]. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем зазначені вимоги закону, на думку суду, не виконані.. Аналіз законодавства, діючого на час приватизації спірної квартири, матеріалів приватизаційної справи дають можливість суду зробити висновок, що право позивача на приватизацію не було порушеним, так як останній не було відмовлено у приватизації. Це право зберігається за нею до тепер і може бути реалізовано в майбутньому в передбачених законом межах. Органом приватизації під час здійснення процедур, передбачених Законом та Положенням, було дотримано всіх вимог вказаних правових актів, отримано згоду всіх повнолітніх членів сімї, отже твердження позивача про порушення її прав як малолітньої, на час приватизації, особи не є вірним. Заслуговує на увагу й заява представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності. Так, [PERSON] в суді заявила, що про порушення свого права на приватизацію дізналась лише в 2013 році, коли новий власник спірної квартири [PERSON] звернувся до неї з вимогою про виселення з квартири. Проте день, коли [PERSON] дізналась про звернення до неї [PERSON] з позовом про виселення не можна вважати днем, коли їй стало відомо про порушення свого права на участь у приватизації, так як даний позов стосується не права [PERSON] на приватизацію, а права на користування житлом. Навіть якщо допустити, що право [PERSON] на участь у приватизації спірної квартири було порушено в 2002 році, доказів чого суду не надано, про що зазначено вище, про таке порушення остання мала б дізнатись з настанням повноліття, тобто в 2004 році, і протягом трьох років після цього звернутись до суду з метою поновлення своїх прав. Протягом 2004-2013 років позивачка, знаючи, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за її дідом [PERSON], не вважала свої права порушеними. Цьому, на думку суду, сприяли відносини, що склались в родині стосовно безперешкодного користування квартирою всіма її членами. Таким чином, на час звернення до суду з даним позовом сплила позовна давність, що, згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, отже позов підлягає залишенню без задоволення.

Outcome: dismissed