Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить визнати спільною власністю та провести поділ спільного майна подружжя шляхом визнання спільною сумісною власністю набутого під час проживання майна та грошових коштів, у розмірі 55 000 доларів США та виділити в користування позивача Ѕ частини такого майна та грошових коштів шляхом виплати [PERSON] Ѕ вартості майна та грошових коштів. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.07.2005р., який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.08.2015 року. За час шлюбу подружжя було придбано наступне майно: пральна машина ELEKTROLUX EWS 105417 A, вартістю 2988, 00 грн.; тумба в туалеті вартістю 550 грн.; дзеркало і кран в туалеті вартістю 1650 грн; витяжка в туалеті вартістю 300 грн., бра у ванній кімнаті і туалеті вартістю 200 грн., унітаз у туалеті вартістю 3516 грн., кухонна стінка вартістю 23000 грн., мийка кухонна з каменю вартістю 800 грн., кран на посудомийній на кухні вартістю 3800 грн.. витяжка кухонна ELEKTROLUX EFP вартістю 980 грн., варочна поверхня ELEKTROLUX вартістю 3500 грн., мікрохвильова піч ELEKTROLUX EMS 17215 X вартістю 3163 грн., духовка ELEKTROLUX EOB 68200X вартістю 4721 грн., м`ясорубка вартістю 491 грн., 50 коп., сушарка для фруктів Mirta вартістю 390 грн., колонки для комп`ютера вартістю 900 грн., кухонний стіл вартістю 600 грн., стільці кухонні у кількості 5 штук загальною вартістю 580 грн., кондиціонери загальною вартістю 6140 грн., світильники та кухонні лампи вартістю 1831 грн. 12 коп., люстри загальною вартістю 10672 грн. 60 коп., інтернет-роутер вартістю 300 грн., дошка для прасування вартістю 430 грн., сушка для білизни вартістю 177 грн. 16 коп., шафа та стіл в дитячу кімнату вартістю 13299 грн., телевізор монітор SAMSUNG вартістю 4000 грн., вентилятор вартістю 1800 грн., принтер HP laser Jet 1018 вартістю 400 грн., накопичувач інформації HXUNDAL вартістю 1500 грн., дзеркало вартістю 3500 грн., комод вартістю 3800 грн., ліжко вартістю 5500 грн., конвектор Bollo у кількості 2 штуки вартістю 2416 грн., гідро масажний бокс SWD 1810 ЛЮКС вартістю 9696 грн., ванний гарнітур (пенал, тумба, дзеркало) вартістю 7332 грн., змішувач Focus вартістю 1592 грн., унітаз у ванній вартістю 2500 грн., вентилятор ВЕНС вартістю 210 грн. 35 коп., ікона 3D вартістю 600 доларів США. Також позивач просила визнати за нею право власності в порядку ст. 57 СК України на майно, набуте під час шлюбу, а саме: посудомийна машина, мультиварка PHILIPS, холодильник SHRP, праска, ноутбук Dell. Крім того, в позовній заяві позивач стверджує, що під час шлюбу 16.03.2012 року було укладений договір дарування квартири [ADDRESS] , в якій проживало подружжя та зазначала, що дана квартира була придбана спільно із батьками відповідача, кошти, які були сплачені подружжям складали грошову суму у розмірі 20 000 доларів США. За будівельні роботи, які проводилися в квартирі, придбані меблі, сантехніку подружжям було витрачено грошову суму у розмірі 35 000 доларів США. Таким чином окремою позовною вимогою позивачем заявлено визнати право власності на 1/2 частину грошових коштів у розмірі 55 000 доларів США та виділити в користування [PERSON] Ѕ частин зазначених грошових коштів у розмірі 27 500 доларів США у національній валюті - гривні, за курсом Національного банку України на день виплати. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали за викладеними в позові обставинами та просиалаи задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, заперечували проти задоволення позову, просили відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідків та дослідивши наявні в матерілах справи докази, судом встановлено наступне. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 23.07.2005року по 14.08.2015року. Від шлюбу мають дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу відповідач [PERSON] набув на підставі Договору дарування від 16.03.2012 року, квартиру [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.01.2017 року. Вищевказаний договір позивачем не оспорювався. Частиною3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували наявність у сторін грошових коштів у розмірі 55000 доларів США, вимога про визнання права власності в порядку розподілу та виділення в користування Ѕ частини вказаної суми грошових коштів що становить 27500 доларів США є необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Твердження позивача, що вказані кошті були зібрані подружжям разом під час перебування у шлюбі та твердження, що їх частина було позичена у інших осіб не знайшли свого підтвердження жодними належними та допустими доказами. Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частина 1 ст. 70 СК УКраїни передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно ч.ч.4-5 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Дана позиція узгоджується із судовою практикою, зокрема в Постанові Верховного суду від 18 червня 2018 року по справі № 711/5108/17 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола обєктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 21.12.2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідноч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Щодо наданих в матеріалах справи копій фіскальних чеків, товарних накладних то суд не може прийняти їх до уваги, оскільки більша їх частина надана до суду в копіях низької якості та такі документи не можуть свідчити про придбання цих речей подружжям за спільні кошти, оскільки в них відсутні відомості про особу, яка це майно придбала. Щодо наявного договору № 1/259 від 16.06.2012 року, то відповідно до його п. 3.1. договір вступає в силу з дати його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Разом з тим, Договір № 1/259 не містить підпису в графі «покупць» а в наданому додатку до нього вказана зовсім інша особа як постачальник. Посилання позивача, що в період перебування у шлюбі відповідач отримував заробітну плату, за яку і було фактично набуто майно не може враховуватися як однозначна підстава набуття сторонами заявленого в позові майна та грошових коштів під час шлюбу, оскільки суд враховує і ті обставини, що на утриманні подружжя перебувало та перебуває двоє спільних дітей, зі слів сторін останні забезпечували їх належний догляд та утримання що також передбачає здійснення відповідних витрат. При вирішенні даного спору суд враховує те, що в позовній заяві не міститься вимоги про виділення у користування чи розподілу саме майна між сторонами. Позивачем заявлено вимогу визнання спільною сумісною власністю майна та окремо вимогу визнати право власності в порядку виділення в користування вартості зазначеного майна. Разом з тим суд констатує, що підтвердження визначення позивачем вартості майна нічим не обґрунтована, доказів вартості майна до суду не було надано, а призначена судом комплексна судова товарознавча та будівельна експертиза за листом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 2288/18-43 від 13.04.2018 залишена без виконання з підстав не виконання її оплати. Таким чином судом було надано та забезпечено в повному обсязі надання позивачу можливості для реалізації його законодавчо визначених прав, але жодних доказів дійсної ринкової вартості такого майна на час вирішення спору не надано, а самостійно визначена позивачем вартість зазначеного майна відповідачем не визнана, з урахуванням відсутності висновків судового експерта за призначеною експертизою не може бути прийнята судом як достовірна. Твердження позивача про спільне набуття майна, проведення будівельно-ремонтних робіт та володіння грошовими коштами в сумі 55000 доларі США суд не може бути прийняти до уваги, оскільки допитані в судовому засіданні свідки спростували твердження позивача, що свідки позичали сторонам будь-які кошти, допитаним свідкам про наявність у сторін грошових коштів нічого не відомо, останні не були присутні при купівлі товарів, заявлених як спільне майно, що набуте під час подружжя. Надані позивачем пояснення не підтверджуються доказами по справі. Твердження позивача під час судових засідань та представника позивача про те, що отримані суми заробітної плати сторін дозволяли прибдати квартиру та зробити в ній ремонт є недоведеними, а тому не приймаються до уваги. З урахування того, що станом на час розгляду справи сторони проживаються у квартирі [ADDRESS] разом із спільними дітьми, позивач користується всіма речами які знаходяться у даній квартирі, а відповідач жодним чином не перешкоджає у такому користуванні, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності в світлі наведених правових норм та фактичних обставин по справі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання права власності в порядку розподілу майна шляхом виділення в користування Ѕ їх вартості, оскільки фактично питання щодо можливості поділу позивачем не заявлено, а заявлені вимоги стосуються сплати відповідачем грошової компенсації. Враховуючи незгоду відповідача, [PERSON] на присудження позивачу грошової компенсації, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] повністю.

Outcome: dismissed