Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS], м. Генічеськ, Херсонської області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] У зазначеній квартирі окрім неї, її чоловіка та двох синів, ще зареєстрована колишня невістка зі своєю донькою від попереднього шлюбу. Відповідачі у вказаній квартирі ні коли не проживали, жодних дій по утриманню квартири не здійснювали. У той же час їх реєстрація у квартирі, призводить до того, що позивач змушена більше сплачувати за житлово- комунальні послуги, виникли складнощі у оформленні субсидії, та вона не в змозі вільно розпоряджатись своїм майном, у зв'язку з чим змушена звернутись до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги з підстав викладених у позові, просила їх задовольнити. Зазначила, що відповідач не є членом її сім'ї, та навіть коли офіційно перебувала у шлюбі з її сином, то вони винаймали житло. У своїй квартирі прописала відповідача з її дитиною виключно через те, що колишній чоловік відповідача вимагав, щоб та знялась з реєстрації за місцем його мешкання, та остання не мала можливості прописатись у іншому помешканні. Неодноразово намагалась вирішити питання про зняття з реєстрації відповідачів у позасудовому порядку, однак, ті всіляко ухиляються від цього. Відповідач [PERSON], яка у тому числі виступала законним представником [PERSON], у судовому засіданні позовні вимоги визнала. Зазначила, що дійсно вона зі своєю донькою прописана у квартирі позивача, однак жодного дня там не проживала. Вказала, що намагається на даний час вирішити питання про зняття з реєстрації, однак для цього їй потрібний час до лютого 2018р. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право власності від 05.05.1995 року та договором дарування від 06.05.1995 року, зареєстрованим в реєстрі за № 2-985. У вказаній квартирі зареєстровані позивач зі своїм чоловіком, її двоє синів, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Генічеської міської ради Херсонської області № 3352 від 21 вересня 2017р. Як було встановлено у судовому засіданні, відповідач є колишньою дружиною сина позивача, та у квартирі [ADDRESS] ні коли не проживала. [PERSON] є донькою відповідача від першого шлюбу, та також не є членом сім'ї позивача. Згідно актів обстеження житлово-побутових умов від 19 вересня 2017р. та від 25 вересня 2017 року, складеного депутатом Генічеської міської ради [PERSON], підписаного секретарем ради [PERSON] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживають. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбаченому законом. Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Судом встановлено, що єдиним власником спірного помешкання, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], на даний час є позивач. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім'ї позивача, не приймають участі у витратах по утриманню квартири, не сплачують комунальні та інші платежі, не допомагають позивачу в проведенні поточних ремонтів, поважності причини їх відсутності у спірній квартирі не встановлено. Будь-яких цивільно-правових угод з власником квартири, які давали б право відповідачам користуватися жилим приміщення у ній, позивач не укладала. Відповідно до ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження свої майном. Частиною 3 ст. 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно з частиною 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст. 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Таким чином суд вважає, що відповідачі добровільно не користуються житловим приміщенням, у якому зареєстровані, не проживають без поважних причин більше одного року у вказаній квартирі, а тому в силу цього втратили право на користування житлом. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, та визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS], у зв'язку з цим це є підставою для зняття відповідачів з реєстрації.

Outcome: approved