Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], де є третя особа, про розподіл майна подружжя, посилаючись на те, що під час зареєстрованого шлюбу сторонами було набуто майно, а саме квартира, яку [PERSON] добровільно не бажає поділити та визнавати за [PERSON] право власності на половину квартири, у зв'язку з чим [PERSON] вимушена була звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні [PERSON] та представник останньої позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник [PERSON] позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що зважаючи на вартість квартири, а також на те, що квартира була придбана за кредитні кошти, більша частина яких, [PERSON] була сплачена після розірвання шлюбу і кредит був погашений достроково, [PERSON] фактично має право особистої приватної власності на квартиру. За вказаних підстав [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру. [PERSON] та представник останньої вимоги зустрічного позову не визнали, посилаючись на те, що право власності на квартиру було зареєстровано під час шлюбу, а отже квартира є майном набутим за час шлюбу і підлягає поділу в рівних частинах. Крім того, [PERSON] не звертався із позовом до [PERSON] щодо поділу спільних боргів тощо, проте не позбавлений такого права. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.02.2005 року по 08.10.2013 рік /Т.І а.с. 7, 8/. 28.12.2006 року був укладений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (далі - квартира), яка була зареєстрована на ім'я відповідача 11.01.2007 року /Т.І а.с. 18, 19/. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно п.25 ПВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч.4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 цього кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч.5 ст.71 СК дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що первісний позов підлягає задоволенню. Так, враховуючи те, що квартира сторонами була набута та зареєстрована на праві власності за відповідачемза час шлюбу, суд вважає, що остання є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частинах. Крім того, враховуючи те, що жоден із подружжя не вчинив дій, які б давали підстави для присудження грошової компенсації, квартира підлягає поділу, шляхом визначення ідеальних рівних часток, без реального поділу і залишення квартири у спільній часткові власності сторін. Разом з тим, суд вважає, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. Так, [PERSON] зазначає, що для придбання квартири, останнім 28.12.2006 року був оформлений споживчий кредит, частина якого була погашена [PERSON].27.08.2014 року достроково, після розірвання шлюбу 08.10.2013 року, за рахунок коштів отриманих ним у позику 27.08.2014 року, тоді як сторони припинили спільне проживання 07.2013 року /Т.І а.с. 8, 94, 96, 98, 114 - 140/. Враховуючи вартість квартири на даний час /Т.ІІ а.с.49-56/, сплачену частину коштів за квартиру з урахуванням підвищення курсу іноземної валюти, після розірвання шлюбу та порівнюючи вартість квартири за яку остання була придбана, [PERSON] вважає, що квартира була оплачена саме ним у повному обсязі, а тому остання має бути визнана за ним як особисте майно згідно ст. 57 СК України. Разом з тимсуд не може погодитися із вказаними доводами виходячи з наступного. Згідно ч. 4 ст. 65 СК України,договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно п. 24 ПВСУ«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Як зазначено вище,спірна квартира була набута за час шлюбу та зареєстровано право власності, коливання курсу валют, у зв'язку з чим мала місце зміна вартості, на думку суду не можуть впливати на зміну розміру часток при поділі майна подружжя і не тягне за собою визнання особистої приватної власності на квартиру за [PERSON] Крім того, на час розгляду даної справи, будь яких договірних зобов'язань з третіми особами щодо спірної квартири сторони не мають, вимог про поділ виконаних грошових зобов'язань тощо з урахуванням оплати частини кредиту особисто [PERSON] після розірвання шлюбуостанній не заявляв. Крім того, в судовому засіданні не встановлено, що [PERSON] мала наміру або не бажала виконувати зобов'язання за кредитним договором, який був укладений в інтересах колишньої сім'ї сторін, для придбання спірної квартири. Кредитний договір був укладений на ім'я [PERSON], в свою чергу [PERSON] надавала згоду на укладення кредитного договору для придбання житла, сім'я сторін до її припинення виконувала зобов'язання більше шести років, в подальшому [PERSON] як стороною договору частина кредитного зобов'язання була виконана особисто, разом з тим таке виконання не може слугувати підставою для зміни призумції рівності часток у власності подружжя на що розраховувала кожна із сторін. Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, вимоги зустрічного позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. На підставі вище наведеного та

Outcome: approved