Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь 5 858 грн. 60 коп. належних сум при звільненні, а саме : 925 грн. заробітної плати за квітень 2015 року та 4 933 грн. 60 коп. компенсації за невикористані відпустки, крім цього стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 15 квітня 2014 року по день прийняття судом рішення, зобовязавши [PERSON] внести запис у трудову книжку [PERSON] про дату прийому та звільнення позивача з роботи. В жодне судове засідання позивач не зявилась, представник позивача [PERSON] подав суду письмову заяву, якою заявлені [PERSON] вимоги підтримав в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 15 квітня 2014 року по день прийняття судом рішення із зобовязанням [PERSON] внести запис у трудову книжку [PERSON] про дату прийому та звільнення позивача з роботи. Відповідач в судове засідання не зявилась, повідомлялась про час слухання справи відповідно до закону, а тому суд на підставі ст.224 ЦПК України проводить заочний розгляд справи. Відповідно до поданої [PERSON] позовної заяви остання з 15 жовтня 2013 року по 15 квітня 2015 року працювала продавцем без оформлення трудового договору у приватного підприємця [PERSON] в належному останній магазині «Полоскун», який розташований по вул.Ткача, 4г м .[PERSON] області та отримувала заробітну плату у розмірі 1 500 гр. в місяць, пізніше - у розмірі 1 850 грн. на місяць. 15 квітня 2015 року позивач була звільнена з роботи, однак, розрахунок при звільненні відповідачем здійснено не було. Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Крім цього, частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На доведення заявлених [PERSON] вимог представник позивача просив допитати в суді свідка [PERSON], яка підтвердила, що вона була працевлаштована продавцем у приватного підприємця [PERSON] в належному їй магазині «Полоскун». Свідок пояснила, що разом із нею в іншій зміні продавцем цього ж магазину працювала [PERSON] яку було звільнено з роботи одночасно зі свідком - у квітні 2015 року. Таким чином, судом встановлено, що позивач дійсно була працевлаштована у відповідача. Однак, відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем ставиться питання щодо внесення до її трудової книжки відповідачем запису про дату прийому та звільнення позивача з роботи, а також, про стягнення середнього заробітку при звільненні. Позивач мала довести, що відповідачем з нею дійсно трудовий договір не укладався, запис до трудової книжки позивача про її працевлаштування, відповідачем не вносився. Таким чином, позивач була зобовязана надати докази на доведення правомірності заявлених вимог. Таких доказів позивачем надано не було. Чинний ЦПК передбачає, що у разі неможливості подання потрібних доказів через складнощі в їх отриманні позивач вправі була заявити клопотання відповідно до ст.ст.133, 137 ЦПК України про забезпечення доказів або їх витребування. Клопотання про витребування або забезпечення доказів [PERSON] заявлено не було. З огляду на наведене, позов [PERSON] до задоволення не підлягає в звязку із недоведеністю заявлених вимог. На підставі наведеного, ст.ст.94, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: dismissed