Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання договору дарування недійсним, поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги наступним. 04 жовтня 2003 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що зареєстрований 04 жовтня 2003 року виконавчим комітетом Панфілівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, актовий запис № 4, від шлюбу вони мають двох синів [PERSON], [INFO], та [PERSON], \~[INFO]. 28 жовтня 2006 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбав земельну ділянку № 17 для ведення садівництва, що розташована в м. Бердянську Запорізької обл. в Садовому товаристві «Південка», площею 0,0590 га в межах згідно з планом. Продаж вчинено за 4 040 грн. Відповідно до п. 5 вказаного договору згода дружини покупця на продаж цієї земельної ділянки викладена в окремій заяві. Враховуючи наведене, земельна ділянка придбана за грошові кошти подружжя. Рішенням Бердянської міської ради від 30 вересня 2009 року № 8 «Про затвердження проекту відведення та зміну цільового призначення земельної ділянки» змінено цільове призначення вказаної земельної ділянки та її адресу, присвоєно адресу вул. Ленінградська, 17. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Таким чином, земельна ділянка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Про порядок поділу нерухомого майна вони не домовились, в звязку з чим 19 травня 2016 року [PERSON] звернулася до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з позовом про поділ спільного майна подружжя. Під час розгляду справи [PERSON], достовірно знаючи, що земельна ділянка є спільним майном подружжя, уникаючи поділу майна, оформив договір дарування спірної земельної ділянки на свого батька [PERSON], внаслідок чого у позивачки виникли підстави для залишення позовної заяви без розгляду та звернення до суду з новими позовними вимогами. Ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно п. 4.3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. На підставі зазначеного, договір дарування повинен бути визнаний судом недійсним. У відповідності із ч. 1 ст. 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловіку та дружині на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки майна є рівними. Просила визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 25 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Бердянськ, вул. Ленінградська, 17, спільною сумісною власністю; поділити вказане майно між [PERSON] та [PERSON], визнавши за кожним право власності по ? частині вказаної земельної ділянки. В судовому засіданні позивачка просила позовні вимоги задовольнити з викладених в позові підстав. Представник позивачки позов підтримав та пояснив наступне. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено в 2003 році. В 2006 році, тобто на момент придбання спірної земельної ділянки, позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною, отримувала відповідні кошти, їй матеріально допомагали батьки. Таким чином, позивачка з [PERSON] мали можливість за власні кошти придбати земельну ділянку. Під час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки було зазначено, що правочин вчиняється за спільні кошти. 25 червня 2016 року позивачка вже зверталась до суду з позовом про поділ майна, але під час розгляду справи між відповідачами було укладено договір дарування земельної ділянки, тому [PERSON] була вимушена залишити вказаний позов без розгляду і звернутися до суду із даним позовом. Зазначив, що земельну ділянку було придбано для будівництва будинку, в якому [PERSON] та [PERSON] планували проживати як сімя, тобто земельна ділянка покупалась саме для сімї, а не для особистих цілей відповідача [PERSON] Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] пояснив суду, що батько на підставі письмового договору в 2006 році подарував йому кошти в розмірі 30\~000 грн. і наступного дня він купив земельну ділянку. В договорі дарування грошових коштів вказано, що ці кошти даруються для придбання земельної ділянки і початку будівництва. Під час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] зазначив нотаріусу, що купівля відбувається за спільні кошти тому, що так вимагала процедура оформлення договору. В задоволенні позову просив відмовити. Представник відповідача позовні вимоги не визнала з огляду на наступне. Оспорюваний договір було укладено після припинення шлюбу, який було розірвано рішенням Бердянського міськрайонного суду від 29 жовтня 2015 року. Вказаний договір було укладено на вимогу батька відповідача [PERSON], оскільки спірну земельну ділянку було придбано за його кошти, що підтверджується договором дарування грошових коштів від 27 жовтня 2006 року, поясненнями свідків, довідками про доходи відповідачів. Відсутні правові підстави, передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України, для визнання договору дарування недійсним, положення ст. 65 СК України, на які посилається позивачка в своєму позові, стосується подружжя, а договір було укладено після розірвання шлюбу. Укладення договору не суперечило Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Земельна ділянка, яка є предметом договору, є особистою приватною власністю [PERSON], яка придбана за його власні кошти, що подарував батько. Після отримання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯИ № 798540 від 18 лютого 2010 року обєкт (земельна ділянка) в тому вигляді, в якому його було придбано за договором купівлі-продажу, перестав існувати, було змінено цільове призначення земельної ділянки, її адресу, підставі набуття права власності. В даному випадку в розумінні ст. 16 ЦК України права та інтереси позивачки не порушено. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки спірна земельна ділянка придбана за кошти відповідача [PERSON], вказане майно є його особистою власністю. Просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] пояснив суду, що в 2006 році він давав сину грошові кошти в розмірі 30\~000 грн. для покупки земельної ділянки та початку будівництва будинку. Ініціатором укладення договору дарування земельної ділянки в 2016 році був він, тому що згорів будинок, збудований на вказаній земельній ділянці, [PERSON] мав намір його відремонтувати після пожежі, тому вважав, що для того, щоб проводити ремонтні роботи, земельна ділянка повинна бути в його власності. Третя особа в судове засідання не зявилась, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 04 жовтня 2003 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Панфілівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, актовий запис № 4 (свідоцтво про шлюб І-ЖС № 162809 від 01 вересня 2015 року), від шлюбу вони мають двох синів [PERSON], [INFO], та [PERSON], \~[INFO]. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За правилами\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 28 жовтня 2006 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], реєстраційний № 2212, придбав земельну ділянку № 17 для ведення садівництва, що розташована в м. Бердянську Запорізької обл. в Садовому товаристві «Південка», площею 0,0590 га в межах згідно з планом. У відповідності із п. 5 вказаного договору згода дружини покупця [PERSON], на продаж цієї земельної ділянки викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчена нотаріусом 28 жовтня 2006 року за реєстром № 2207. У відповідності із заявою [PERSON] від 28 жовтня 2006 року, реєстраційний № 2207, остання згідно з ч. 2 ст. 65 СК України дала свою згоду на купівлю її чоловіком [PERSON] земельної ділянки № 17, що знаходиться в м. Бердянську Запорізької області в садовому товаристві «Південка», за ціну та на умовах за його розсудом та їй відомих. У вказаній заяві позивачка підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання обєкта нерухомості, є їх спільною сумісною власністю; придбана нерухомість також буде обєктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається ними за час шлюбу. Згідно правових позицій, висловлених Верховним Судом України при розгляді справ № 6-2641цс15, № 6-84цс16, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча і у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. В обґрунтування своїх заперечень проти вимог позивачки відповідачем та його представником були надані договір дарування грошових коштів від 27 жовтня 2006 року, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] грошові кошти в розмірі 30\~000 грн. для придбання земельної ділянки № 17, розташованої в садовому товаристві «Південка», та будівельних матеріалів для будівництва будинку на цій ділянці; відповідні довідки про доходи відповідача [PERSON] та його батьків [PERSON] та [PERSON]; копії державних актів про право власності на земельні ділянки, відповідно до яких [PERSON] є власником двох земельних ділянок площею 0,3772 га та 9,8473 га; договір оренди землі від 01 вересня 2005 року, укладений між [PERSON] та СФГ Панченко. Допитаний в якості свідка відповідач [PERSON] пояснив суду, що вони з позивачкою перебували в зареєстрованому шлюбі з 2003 по 2016 рік. На придбання житла у них не було грошових коштів, оскільки заробітна плата [PERSON] була невеликою, а позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною, тому вони вирішили придбати земельну ділянку та збудувати на ній будинок. Для покупки ділянки та будівельних матеріалів батько [PERSON], [PERSON], подарував йому грошові кошти в розмірі 30\~000 грн., про що було укладено відповідний договір. Доходи батьків відповідача дозволяли надати гроші в такій сумі, батьки позивачки для придбання земельної ділянки грошей не давали, вони допомагали лише при будівництві будинку. Для того, щоб побудувати будинок, необхідно було змінити цільове призначення земельної ділянки, що і було зроблено на підставі рішення Бердянської міської ради в 2009 році. Допитаний в якості свідка відповідач [PERSON] підтвердив факт дарування ним сину грошових коштів в розмірі 30\~000 грн. на придбання земельної ділянки. Свідок [PERSON] зазначив, що в жовтні 2006 року він був присутнім під час передачі [PERSON] [PERSON] грошей в розмірі 30\~000 грн. для покупки земельної ділянки. Однак, суд не погоджується з думкою відповідача [PERSON] та його представника щодо того, що спірна земельна ділянка була придбана за кошти, які належали виключно відповідачу [PERSON] з наступних підстав. Той факт, що [PERSON] було подаровано [PERSON] 30\~000 грн., як зазначено в договорі дарування грошових коштів на придбання земельної ділянки та будівельних матеріалів, ще не свідчить про те, що [PERSON] витратив ці гроші саме на придбання земельної ділянки. Згідно п. 2 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2006 року продаж вказаної земельної ділянки було вчинено за 4\~040 грн. При укладенні договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки (п. 5 договору) [PERSON] підтвердив власним підписом, що його дружина\~[PERSON] надала письмову згоду на укладення цього правочину\~за спільні сімейні кошти, справжність підпису якої посвідчено 28 жовтня 2006 року за реєстром № 2207 приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] Нотаріально посвідчена заява [PERSON] про набуття спірного майна за спільні сімейні кошти подружжя, з якою [PERSON] погоджувався, за своїм змістом є одностороннім правочином, який підтвердив факт належності спірного будинку до спільної сумісної власності подружжя. Дійсність такої заяви [PERSON] у встановленому законом порядку не спростована. Не оспорював відповідач і дійсність договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки чи його окремого пункту. Рішенням Бердянської міської ради від 30 вересня 2009 року № 8 «Про затвердження проекту відведення та зміну цільового призначення земельної ділянки», на яке посилається представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень, затверджено матеріали проекту відведення та змінено цільове призначення земельної ділянки, розташованої по вул. Ленінградській, 15, площею 0,059 га, раніше наданої [PERSON] у власність для ведення садівництва на будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Однак, статус спільної сумісної власності подружжя визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Вказаним вище рішенням було змінено цільове призначення земельної ділянки та її адресу, що не змінило статусу земельної ділянки як обєкта спільного сумісного майна. Крім зазначеного, у відповідності із Постановою ВСУ від 24 травня 2017 року по справі № 6-843цс17 норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності такого майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до обєктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору інтереси сімї, а не власні, не повязані з сімєю інтереси одного з подружжя. Як вбачається із пояснень позивачки та не спростовується відповідачами, земельна ділянка № 17, розташована в садовому товаристві «Південка», була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2006 року, для будівництва будинку для подружжя [PERSON], тобто метою укладення даного договору були виключно інтереси сімї. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що зазначена земельна ділянка є спільним майном позиваки та відповідача. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. У відповідності із ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути викладена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно з ч.ч. 13, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ст.ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. В своїй Постанові від 07 вересня 2016 року по справі № 6-727цс16 ВСУ зазначив наступне. П. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] подарував спірну земельну ділянку не сторонній особі, а своєму батьку [PERSON], якому було відомо, що земельна ділянка була придбана [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу, під час укладення договору дарування, який оспорює позивачка, [PERSON] було відомо, що [PERSON] не надавала своєму колишньому чоловіку згоду на відчуження земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності колишнього подружжя. На підставі договору дарування земельної ділянки від 25 червня 2016 року, реєстраційний № 1131, [PERSON] передав у власність безоплатно [PERSON] земельну ділянку площею 0,0590 га, кадастровий номер 2310400000:01:010:0164, яка розташована за адресою: Запорізька область, місто Бердянськ, вулиця Сухарєва Олега (колишня назва Ленінградська), 15. Згідно п. 5 вказаного договору дарувальник зазначив, що судового спору щодо вказаної земельної ділянки немає, прав у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає Згідно із повідомленням приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] від 05 квітня 2017 року № 35/02-14, паспорт відчужувача, наданий для правочину (договору дарування земельної ділянку від 25 червня 2016 року, реєстраційний № 1131) , не містив відміток про шлюби. Наданий нотаріусу для здійснення правочину державний акт на право приватної власності на земельну ділянку не містив посилання на договір купівлі продажу, витяг з ДЗК також не містив інформації про попередні правовстановлюючі документи на земельну ділянку. Відомості з ДРРП не містили відомостей про передні підстави придбання нерухомого майна. В таких випадках відчужувач бере на себе відповідальність за правдивість відомостей, які надає та які викладено в п.п. 5.1, 5.7 договору та заявляє, що немає прав третіх осіб на предмет договору. Враховуючи наведене, а також ті факти, що відповідачі, знаючи напевно про те, що спірна земельна ділянка була придбана під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, остання не надавала своєї згоди на укладення договору дарування земельної ділянки, вказаний договір дарування було укладено під час розгляду в суді справи про поділ майна подружжя, що не спростовується відповідачем [PERSON], але під час укладення вказаного договору відповідачі зазначили нотаріусу про відсутність судового спору щодо предмету правочину, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про визнання недійсним договору дарування підлягають задоволенню. Відповідно до вимог\~ст. 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Ч. 1\~ст. 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.\~58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обовязком (ст.ст.\~10, 60 ЦПК України). Згідно з ч. 2\~ст. 68 СК України\~розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України. У відповідності із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи той факт, що спірне майно придбано в період перебування сторін у шлюбі, земельна ділянка підлягає поділу в рівних частках.

Outcome: approved