Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], який зареєстровано 03 грудня 2010 року, стягнути аліменти на утримання дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/2 частини усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, а також визначити місце проживання дітей за місцем її проживання. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що подружнє життя з відповідачем виявилось невдалим, вона втратила інтерес до відповідача як до чоловіка, оскільки відчула, що він її безжалісно експлуатує. Також позивачка зазначає, що її фінансовий стан дає їй можливість утримувати та виховувати всіх своїх дітей на достатньому рівні, чого не достає відповідачу, оскільки він офіційно не працює, інших доходів у нього немає. Крім того, посилається на те, що відповідач також повинен приймати участь в утриманні дітей, тому повинен сплачувати аліменти на їх утримання в розмірі ? від свого заробітку. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали частково, не заперечували проти задоволення позову в частині розірвання шлюбу. В процесі розгляду справи як відповідач так і його представник наполягали на тому, щоб дітям було визначене місце проживання з батьком, оскільки це буде більш повно відповідати інтересам дітей. Також зазначали, що діти дуже люблять батька, завжди з радістю залишаються у нього, проводять разом вільний час, батько бере активну участь в їх вихованні. Відповідач наголошував, що неофіційно працює у Благодійному фонді «Хоуп», має стабільний заробіток, забезпечений житлом, яке придатне для проживання дітей, має бажання та час здійснювати догляд за дітьми на належному рівні. На підставі зазначеного просили відмовити у задоволені позову в частині визначення місця проживання дітей з матір'ю та стягнення аліментів на їх утримання. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснив, що за результатом зробленої перевірки встановлено, що за обома батьками створені всі необхідні умови для проживання дітей, тому відповідно до наданих висновків щодо визначення місця проживання малолітніх дітей не змогли віддати переваги одному з батьків, тому вважали за доцільне визначити місце проживання як разом з матір'ю так і разом з батьком. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, вчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог ( стаття 11 ЦПК України ) встановив наступне. 03 грудня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міського управління юстиції Київській області зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблений відповідний актовий запис № 352, свідоцтво про одруження [NUMBER] (а.с.9). Відповідно до свідоцтва про зміну імені [NUMBER] від 17.07.2014 року, [PERSON] змінила своє прізвище на «[PERSON]» (а.с.10). Від спільного подружнього життя сторони мають: доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження виданим повторно 18.02.2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київській області; сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження виданим 26.04.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 09.07.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області (а.с.11-13). Частиною третьою статті 105 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною третьою статті 105 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин, вже тривалий час проживають окремо, позивач взагалі проживає однією сім'єю з іншим чоловіком, примирення між сторонами не досягнуто, тобто неможливе. Суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя буде суперечити їхнім інтересам та інтересам їх спільних дітей, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу. Згідно частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. При визначенні місця проживання малолітніх дітей суд виходить з наступного. Згідно ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. За приписами ст. 7 Сімейного кодексу України яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст. 150 Сімейного кодексу України одним із основних батьківських обов'язків є обов'язок належного виховання та розвитку дитини. Батьки зобов'язані піклуватися, зокрема, про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати дитину. Зазначена норма встановлює заборону фізичних покарань дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Частиною 3 ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір може ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Оскільки [PERSON]. та [PERSON]. не дійшли згоди, з ким буде проживати їх малолітні діти, відповідно до положень статті 161 Сімейного кодексу України спір підлягає вирішенню в судовому порядку, при вирішенні якого суд керується положеннями сімейного законодавства України, які визначають умови реалізації особистих немайнових прав і обов'язків батьків та дітей, та нормами міжнародного законодавства, які закріплюють основні права і свободи дітей. Згідно ст. 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно положень, закріплених у статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За приписами статті 161 Сімейного кодексу України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, при цьому орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачка вважає, що вона спроможна забезпечити дітей належним рівнем життя, надати дітям належний рівень виховання, оскільки має достатній дохід та належні житлово-побутові умови. Аналогічна позиція була висловлена і відповідачем, який наполягав на тому, щоб діти проживали разом з ним, при цьому правом заявити зустрічний позов про визначення місця проживання дітей з батьком він не скористався, хоча судом таке право сторонам було роз'яснено на початку розгляду справи. Таким чином, суд враховує позицію відповідача щодо бажання проживати разом з дітьми виключно як заперечення проти того, щоб місце проживання дітей було визначено разом з матір'ю, при цьому суд констатує, що права ставити питання про визначення місця проживання дітей разом з ним відповідач не має, оскільки він не набув процесуального статусу позивача. В ході судового розгляду встановлено, що матеріально-побутові умови та рівень комфорту, які може забезпечити дітям мати, забезпечені на належному рівні. Так, згідно акта про обстеження матеріально-побутових умов гр. [PERSON]., остання проживає за адресою: [ADDRESS] разом зі своїми трьома дітьми, які забезпеченні усім необхідним (а.с.15). Відповідно до акту обстеження умов проживання (а.с.90) за адресою матері [PERSON]житлово-побутові умови забезпечені на належному рівні, умови для виховання та розвитку дітей сприятливі. Між іншим, як вбачається з акта обстеження умов проживання (а.с.78) за адресою батька [PERSON], житлово-побутові умови також забезпечені на належному рівні. Посилання кожної із сторін на відсутність належних житлових умов для проживання дітей, як за адресою матері, по якій вона мешкає на теперішній час, а саме с. Веприк Фастівського району, так і за адресою батька, в наданих та перевірених судом доказах не знайшли підтвердження, а тому суд вважає доведеним факт належності умов проживання для дітей за адресою фактичного проживання матері. Необхідно зазначити, що діючим законодавством передбачено визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків, а не визначення місця проживання дитини із зазначенням конкретного місця проживання (адреси) батьків, проте такі умови проживання судом враховуються разом з іншими обставинами, які мають значення. Позивачка має самостійний дохід, який може забезпечити дітям належні умови проживання, виховання та навчання. Суд враховує, що позивач здійснює підприємницьку діяльність, має власний бізнес, у зв'язку з чим тяжко працює, проте зазначена обставина не свідчить про неможливість виконання нею батьківських обов'язків. Окрім того це свідчить про те, що позивачка може забезпечити своїх дітей матеріально на належному та достатньому рівні. При цьому відповідач має більше вільного часу для спілкування з дітьми у зв'язку з тим, що має гнучкий графік роботи, оскільки працює не офіційно у Благодійному фонді «Хоуп» що може свідчити про відсутність стабільного та чіткого визначеного розміру заробітку, який, за твердженням самого відповідача, не є сталим, а змінюється кожного місяця. В ході судового розгляду встановлено, що мати дітей належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків, позитивно характеризуються в побуті, не зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами. Аналогічне ставлення до дітей і у батька, що встановлено судом в ході розгляду справи. Заслуговуючих на увагу компрометуючих відомостей про сторін суду не надано, а їх взаємні обвинувачення є наслідком глибокого конфлікту між подружжям. Посилання відповідача на те, що позивачка не зможе належним чином здійснювати належний догляд за дітьми через брак часу також не знайшли свого підтвердження в доказах, які були надані суду стороною відповідача. Отже, будь-які обмеження чи-то протипоказання [PERSON], як матері малолітніх дітей на виконання нею батьківських обов'язків не встановлено. Жодних фактів, що залишення дітей з матір'ю буде суперечити їх інтересам не встановлено. Докази щодо зловживання позивачем спиртними напоями чи наркотичними засобами відсутні. Необхідно вказати і на те, що судом була допитана свідок [PERSON]., заявлена стороною позивачки, яка суду показала, що є подругою сім'ї та особисто обізнана з обставинами їх сімейного життя. Свідок охарактеризувала позивачку як чуйну маму, яка добре дбає про дітей, намагається надати їм все необхідне, для чого багато працює, діти завжди їй раді, стосунки між ними добрі. Також свідок надала позитивну характеристику і батьку, зазначила що він непоганий батько, але дещо безвідповідальний. Свідок [PERSON]., заявлена стороною відповідача,яка є вчителькою у класі доньки [PERSON], суду показала, що в той час, коли діти знаходились з батьком та проживали разом з ним, ніяких нарікань з приводу їх організованості не було, діти завжди вчасно в школі, завжди нагодовані та доглянуті, батько добре про них піклувалася. Під час перебування дітей з мамою були випадки запізнення до школи та пропуску без причини занять. Крім того вказала, що батько дуже пильно слідкує за шкільним життям доньки, а мама через зайнятість нехтувала такими обов'язками, проте в останній час мама дуже активно стала цікавитись цими обставинами. Таким чином, з показів свідків встановлено, що як батько, так і матір дітей прагнуть до їх виховання, проявляють любов та турботу до них. Покази свідка [PERSON] щодо обставин застосування фізичного насильства з боку відповідача до позивачки суд оцінює критично та не приймає до уваги, оскільки про ці події відомо лише зі слів інших люде й, і вона не була безпосередньо присутня при тих обставинах, які пояснювала у судовому засіданні, про що свідок також зазначила. Свідок [PERSON]. висловили лише свої оціночні твердження щодо моральних та особистих якостей позивачки, не пославшись на будь-які об'єктивні дані, які свідчили б про це, тому суд також відхиляє такі покази. Згідно ч. 1 ст. 63 ЦПК України показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. При оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками. Судом прийнято до уваги, що покази свідків, допитаних за клопотанням позивача, та покази свідків, допитаних на клопотанням відповідача, зовсім протилежні щодо певних обставин (випадків нехтування як позивачем так і відповідачем своїми батьківськими обов'язками), у чому спостерігається безпосередня заінтересованість у вирішенні спору на користь позивача, а у іншого свідка - на користь відповідача. Тому суд приходить до переконання, що такі покази суперечливі між собою, є взаємовиключними, а тому не можуть вважатися належними доказами у справі, не можуть буди джерелом достовірної інформації, а тому їх слід відкинути. Відповідно до ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради від 31.10.2016 року № 06-23/4946 про визначення місця проживання малолітніх дітей з мамою [PERSON]., яка проживає за адресою Київська область, Фастівський район село Веприк, вважати доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей визначення місця проживання дітей з матір'ю (а.с.172). При цьому, відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради від 31.10.2016 року № 06-23/4949 про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком [PERSON], який проживає за адресою [ADDRESS], вважати доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей визначення місця проживання дітей з батьком (а.с.173). Таким чином, за результатом проведення відповідних перевірок орган опіки та піклування не зміг надати перевагу одному з батьків. При цьому, представник органу опіки та піклування в судовому засіданні зазначив, що при рівності умов, за відсутністю виняткових обставин, при визначені місця проживання дітей перевага надається матері. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги також особисту прихильність дитини до кожного з батьків, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Так, як вбачається з висновків органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради від 31.10.2016 року, за результатами діагностичних обстеження психологічного стану дітей встановлено наступне: [PERSON], [INFO] - дитина відчуває найблищу емоційну близькість з мамою, хоче бути схожою на неї, покладає на неї певні надії, мрії сподівання; у дитини відчувається тісний зв'язок з батьком та братами; небажання спілкуватись з мамою носить ситуативний характер; [PERSON], [INFO] - найтісніший емоційний зв'язок та доброзичливо-комфортні стосунки з сестрою, братом та батьком, про матір не згадував. Даючи оцінку наведеним результатам обстежень, суд зазначає, що загальними особливостями емоційної сфери дитини можна визначити залежність її емоційного стану від оточуючого середовища. В даному випадку, виникнення негативних емоцій (або відсутність таких емоцій) може були зумовлена відсутність нормальних, заснованих на повазі, взаємовідносин між матір'ю та батьком, свідками чого могли стати діти, які в силу свого віку є найбільш сприятливими, а негативні емоції дитини раннього віку є більш виразними і діти виявляють їх індивідуально та спонтанно. Суд, враховуючи малолітній вік дітей, та те, що це одна з дітей жіночої статі, вважає проживання дітей з матір'ю більш відповідає їх потребам та інтересам. Відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Враховуючи, що [PERSON]. займається вихованням дітей, має всі необхідні умови для проживання та нормального їх розвитку, має тісний контакт з дітьми, піклується ними, зважуючи на вік дітей, прихильність до матері, судом не встановлено виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дітей з матір'ю. Так, з урахуванням вище встановленого, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], разом з матір'ю. Враховується судом і те, що незважаючи на рівність прав обох батьків, таке питання щодо визначення місця проживання дитини має бути вирішено саме таким чином, оскільки дитина, зокрема малолітня дитина в такому маленькому віці найбільш потребує постійного з нею находження, догляду, любові та увагу матері, тоді як батько ніяким чином не обмежується у спілкуванні та вихованні дитини, а проживання дітей з матір'ю не призведе до істотного порушення прав батька, оскільки відповідно до закону той з батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на безперешкодне спілкування з дитиною і зобов'язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплена в ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст. 180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі ( ст. 181 Сімейного кодексу України). За правилами статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Як встановлено судом, відповідач є молодою та працездатною людиною, працює та отримує заробітну плату, передбачених законом підстав для звільнення відповідача від обов'язку утримання неповнолітніх дітей судом не встановлено, а домовленості між батьками щодо способу утримання дітей та порядку сплати аліментів не досягнуто. З огляду на наведене, суд вважає, що визначений позивачкою розмір аліментів у частковому відношенні не перевищує засад розумності та виваженості, відповідає встановленим судом фактичним обставинам по справі, тому, враховуючи наведені обставини, сімейний та майновий стан відповідача, суд встановлює аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі однієї другої частини від заробітку (доходу) її батька - [PERSON]. Відповідно до положень частини 1 статті 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дітей за один місяць, згідно вимогам статті 367 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. На підставі частини 1, 3 статті 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави 487,20 грн. судового збору та на користь позивачки 487,20 грн. сплаченого нею судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved