Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом , відповідно до якого просила зобов?язати КП Жилкомсервіс» укласти з нею договір «Про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій» на умовах, передбачених Типовим договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року за № 529. В обгрунтування позову [PERSON] посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.2012 року вона є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою вона постійно проживає, користується житлово-комунальними послугами та сплачє кошти за надані послуги. На протязі 2012-2013 років позивачка намагалась укласти з відповідачем договір «Про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій»,але КП Жилкомсервіс» відмовилось укласти письмовий договір, посилаючись на наявність публічного договору про надання житлово-комунальних послуг, який опубліковано 28.11.2006 року в газеті «Слобода». У судове засідання належним чином повідомлена позивачка не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, надавши письмові заперечення, посилаючись на те, що КП «Жилкомсервіс» не може укласти з позивачкою вказаний договір на умовах, передбачених Типовим договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року за № 529, оскільки КП «Жилкомсервіс» не є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та не надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Виконавці послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій визначені рішенням виконавчого комітету ХМР № 1186 від 20.12.2006 року Вказаним рішенням виконавчого комітету ХМР відповідача було визначено управителем будинків, споруд або групи будинків, на підставі чого КП «Жилкомсервіс» і було укладено договори про надання відповідних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з комунальними підприємствами. Договори про надання житлово-комунальних послуг між КП «Жилкомсервіс» та споживачами були укладені шляхом опублікування публічного договору в офіційному виданні Харківської міської ради спецвипуску газети «Слобода» від 28.11.2006 року № 95/1. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову , виходячи з наступного. На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12.10.2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мельник Ю.О., позивачка є власником квартири [ADDRESS] ( а.с. 5-8). З матеріалів справи вбачається, що на неодноразові заяви позивачки щодо укладення з нею договору про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій» за адресою знаходження належного їй вказаного вище нерухомого майна, відповідачем було відмовлено, посилаючись на наявність публічного договору про надання житлово-комунальних послуг , який опубліковано в офіційному виданні Харківської міської ради -спецвипуску газети «Слобода» від 28.11.2006 року № 95/1. Виходячи з обставин справи, суд вважає, що вимоги позивача не ґрунтуються на нормах ст. ст. 626, 627, 628 ЦК України, оскільки суперечать принципу свободи договору, визначеному в указаних нормах закону. Договір - це волевиявлення учасника правочину, яке в силу ст. 203 ЦК України повинне бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а відмова відповідача від укладення такого договору є формою реалізації ним своїх прав. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Цивільний Кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Водночас ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 « Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» , постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Обраний позивачем [PERSON] спосіб захисту не відповідає вимогам закону. Такий спосіб захисту цивільних прав, як зобов'язання укласти договір, не передбачений ст. 16 ЦК України. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів). Аналогічна правова позиція зазначена Верховним судом України в рішенні від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110 цс 12. Відповідно до вимог, передбачених ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на вищевказане суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач обрала спосіб захисту не передбачений ст. 16 ЦК України.

Outcome: dismissed