Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовною заявою до Відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції, третя особа - [PERSON], про реструктуризацію боргу по аліментах. В обґрунтування позовних вимог зазначила про те, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 16 вересня 2013 року задоволено подання відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції про тимчасове обмеження її у праві виїзду за межі України з підстав того, що [PERSON] не було вчинено дій, спрямованих на виконання рішення суду, щодо сплати аліментів. Строки оскарження вищезазначеної ухвали були пропущенні із поважних причин, оскільки позивач перебувала за межами України. 30 вересня 2014 року по справі № 607/16779/13-ц апеляційний суд Тернопільської області ухвалив в задоволенні подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції про тимчасове обмеження [PERSON] у праві виїзду за межі України відмовити. Позивач вважає, що оскільки вона має невиконані часткові зобов'язання у справі по сплаті аліментів на її доньку, тому не може вважатися винною в ухиленні. Більше того з розрахунку заборгованості по аліментах вбачається зобов'язання зі сплати аліментів у сумі 800 грн. щомісячно. 16 грудня 2012 року відділом ДВС Тернопільського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження ВП № 30398331 з виконання виконавчого листа № 2-6583, виданого 01 грудня 2011 року Тернопільським міськрайонним судом про зміну розміру аліментів та стягнення з позивача 2000 грн. аліментів щомісячно в користь [PERSON] на утримання доньки, про що їй відомо не було, оскільки вона перебувала за межами України. [PERSON] визнає за собою суму боргу по аліментах в розмірі 38 000 грн. та в подальшому має намір добровільно здійснювати його погашення. Проте, на даний час у неї склалися обставини, що ускладнюють виконання рішення суду, а саме несприятлива фінансова ситуація, що пов'язана з безробіттям на території України, вона не працює, не має ніякого доходу, в зв'язку з чим не має можливості погасити вищезазначену суму боргу по аліментах. За вказаних обставин, [PERSON] просить суд реструктуризувати суму боргу по аліментах рівними частинами щомісячно періодом з дня постановлення відповідного рішення по 27 жовтня 2016 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив суд їх задовольнити. Вважає, що позивачем вірно вибрано спосіб захисту своїх прав. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила та просила відмовити у його задоволенні. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення сторін, встановив наступні обставини. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що 16 грудня 2012 року відділом ДВС Тернопільського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП №30398331 з виконання виконавчого листа №2-6583, виданого 01 грудня 2011 року Тернопільським міськрайонним судом про зміну розміру аліментів та стягнення з позивача 2000 грн. аліментів щомісячно в користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] Як вбачається із долучених до матеріалів справи квитанцій, а саме: від 23.07.2010 року, 02.08.2010 року, від 14.09.2010 року, від 14.10.2010 року, від 11.11.2010 року, від 06.12.2010 року, від 05.01.2011 року, від 07.02.2011 року, від 03.03.2011 року, від 08.04.2011 року, від 05.05.2011 року, від 15.06.2011 року, від 16.07.2011 року, від 16.08.2013 року, від 14.09.2013 року, від 11.10.2013 року, від 03.11.2011 року, від 05.12.2011 року, від 04.01.2012 року, від 15.02.2012 року, від 15.03.2012 року, від 11.04.2012 року, від 08.05.2012 року, від 07.06.2012 року, від 04.07.2012 року, від 07.08.2012 року, від 10.09.2012 року, від 04.10.2012 року, від 16.06.2011 року, від 09.01.2013 року, 21.02.2013 року, від 11.04.2013 року, від 28.05.2013 року, від 11.06.2013 року, від 09.07.2013 року, 30.09.2014 року позивач [PERSON] сплачувала призначені за рішенням суду аліменти, однак не в повному обсязі. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах, наданого головним державним виконавцем ВДВС Тернопільського РУЮ, при проведенні розрахунку сплати аліментів [PERSON] на користь [PERSON] на утриманні [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 17 жовтня 2011 року і до досягнення повноліття, згідно виконавчого листа №2-6583/11, виданого 01 грудня 2011 року Тернопільським міськрайонним судом, встановлено, що заборгованість по аліментах становить на 01 березня 2015 року - 34 367,74 грн. Оскільки вказані вище обставини визнані сторонами у справі, то у відповідності до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають. З наведеного слідує, що позивач [PERSON] має невиконані зобов'язанні зі сплати аліментів перед [PERSON], які станом на 01 березня 2015 року складають суму боргу в розмірі 34 367,74 грн. та виникли у зв'язку з невиконанням позивачем рішення суду. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відсутність у [PERSON] можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить порушення його прав, передбачених Європейською конвенцією про захист прав і основоположних свобод, а тому розстрочення рішення суду можливе лише у виключних випадках, більш особливої уваги потребують виконання рішень про стягнення аліментів, так як від їх виконання залежить благополуччя дитини, на користь якої боржник сплачує аліменти. Відповідно до ч.1 ст.197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. Питання розстрочення сплати заборгованості може бути вирішено у рішенні суду, що його ухвалив, про стягнення цієї заборгованості на підставі ст.217 ЦПК України, а також у порядку виконання судового рішення на підставі ст.373 ЦПК України, якою передбачено, що за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення. З матеріалів справи вбачається, що заборгованість виникла в ході примусового виконання державним виконавцем рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2011 року, а тому вирішення питання про розстрочення цього боргу за відсутності спору про стягнення заборгованості повинно вирішуватися у порядку ст.373 ЦПК України, а не у позовному провадженні. Суд вважає, що позивачем визначено неналежний спосіб захисту своїх прав. Державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції не порушував права позивача [PERSON], оскільки останній не має повноважень самостійно приймати рішення про відстрочку виконання судового рішення, а діє виключно на підставі та в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до Відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції, третя особа - [PERSON], про реструктуризацію боргу по аліментах слід відмовити у зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed