Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 10.09.2002 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO]. Спільного господарства сторони не ведуть, жодних відносин не підтримують, шлюб існує формально. Малолітня донька проживає разом з матір'ю та перебуває на її утриманні. Самостійно утримувати дитину позивач фінансово неспроможна, а відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги не надає. З огляду на викладене вище, позивач звернулась до суду з даним позовом та просила розірвати її шлюб з відповідачем, визначити місце проживання дитини з нею та стягнути з нього на її користь аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі ? частки всіх видів доходів (заробітку) до досягнення дитиною повноліття. В судовосу засіданні позивач позивач та її представник підтримали позов в в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач та його представник позов визнали частково. Не заперечили щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, водночас просили вказати в судовому рішенні конкретне місце проживання матері з дитиною. В частині стягнення аліментів просили стягувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень, у випадку стягнення в частці в розмірі ? частки всіх видів доходів. Представник третьої особи Служби у справах дітей вказала, що між сторонами фактично відсутній спір з приводу місця проживання дитини, а тому є недоцільним надання письмового висновку. Вислухавши осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10.09.2002 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Кальницької сільської ради Іллінецького району Вінницької області, актовий запис № 8, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про шлюб серії І-АМ № 076366 від 10.09.2002 року (а.с. 9). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АМ від 17.11.2003 року (а.с. 10). На даний час дитина проживає разом з матір'ю, що не оспорюється сторонами. Згідно з ч. 1\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 1 та 3\~ст. 55 СК України\~дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Згідно з ч. 2\~ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки судом встановлено, що сім`я фактично розпалася, поновлювати сімейні стосунки позивач не бажає, подальше збереження шлюбу буде суперечити її інтересам, тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. У відповідності до положень\~ст. 157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 1\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За правилами\~ст. 161 СК України\~якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ч. 1\~ст. 29 ЦК України\~\~ місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 та ч. 6\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.\~\~Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно\~ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~громадянам України, а також іноземцям та особам\~\~без громадянства,\~\~які на законних підставах\~\~перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не\~\~можуть\~\~бути\~\~умовою\~\~реалізації\~\~прав\~\~і свобод, передбачених\~Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. При ухваленні даного рішення суд також враховує вимоги п. 2 Декларації прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) про те, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, як те визначено вище вказаною Декларацією прав дитини. Таких виняткових випадків судом не встановлено. Суд, вирішуючи питання про визначення місця проживання малолітньої дитини з позивачем [PERSON]В, виходив виключно з інтересів самої неповнолітньої дитини. Судом враховано особливі потреби дитини пов'язані з її віком та те, що дитині найбільш необхідна материнська турбота та піклування, а тому місцем проживання неповнолітньої [PERSON] слід визначити з матір'ю. При цьому суд відхиляє заперечення відповідача щодо визначення конкретної адреси, оскільки у рішенні не може бути зазначено чіткої адреси місця проживання того з батьків, з ким визначається місце проживання дитини, оскільки таким рішенням суду будуть порушені права особи на вільний вибір місця проживання. Суд вважає, що визнання позову відповідачем в цій частині не суперечить закону та не порушує права та охоронювані інтереси. Відповідно до\~ст. 180 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1\~ст. 183 СК України\~визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до\~ст. 182 СК України\~суд при визначенні розміру аліментів враховує стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, дітей, інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний сплачувати на користь позивача аліменти на утримання їхньої неповнолітньої дитини. Враховуючи вищевказане та

Outcome: partial