Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання, посилаючись на те, що між її чоловіком [PERSON], який помер [INFO] та відповідачем по справі, 04 жовтня 2002 року було укладено договір довічного утримання. За вказаним договором відповідач зобов'язувалась доглядати її покійного чоловіка та позивача взамін на що відповідач, як виявилося згодом отримала у власність їхній будинок із усіма надвірними будівлями та спорудами. Вважає, що відповідач не мала жодного наміру виконувати взяті на себе зобов'язання, не надавала їм ніякої сторонньої допомоги, також не надавала допомоги позивачу при похованні її чоловіка, тому була вимушена звернутися до суду з позовом про розірвання договору. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 02 грудня 2013 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2012 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання скасовано, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання відмовлено. Позивач просила визнати недійсним з моменту укладення договір довічного утримання від 04 жовтня 2002 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON], відповідно до якого передано [PERSON] жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою в [ADDRESS], із застосуванням усіх наслідків недійсності договору. Також просила покласти на відповідача судові витрати. Оскільки спір добровільно вирішити не в змозі, тому вона вимушена звернутися з позовом до суду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та вказав, що 4 жовтня 2002 року між чоловіком позивачки [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір довічного утримання. За вказаним договором відповідачка зобов'язалася доглядати покійного чоловіка позивачки та позивачку, взамін на що, отримала у власність будинок, який позивачка разом з своїм покійним чоловіком спільно розбудували за час подружнього життя. Після укладення договору відповідачка не виконувала умови договору так як не доглядала ні покійного [PERSON], ні позивача. Даний договір довічного утримання укладався в реанімації Уманської міської лікарні, після того як у [PERSON] трапився інсульт, тому [PERSON] укладаючи договір з відповідачем не усвідомлював в повній мірі що відбувається та які наслідки матиме договір, а позивач також на той час перебувала в негативному морально-психологічному стані та не могла усвідомлювати що відбувається. Крім того померлий [PERSON] при укладенні договору довічного утримання з відповідачем по справі розпорядився частиною майна, що належить позивачці, оскільки частки у спільному майні подружжя при укладенні договору визначенні не були. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що 4 жовтня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання. Форма правочину, а саме договору довічного утримання від 04.10.2002 року повністю відповідає вимогам закону, даний договір зареєстровано в Реєстраційній службі. Даний договір діяв на протязі дев'яти років. Жодна із сторін договору на протязі всього періоду дії договору не наполягала на розірванні даного договору.[INFO] вказаний договір припинив свою дію в зв'язку зі смертю [PERSON], а тому і обов'язки по договору припиненні. Посилання позивача на невиконання [PERSON] умов договору були предметом розгляду під час розгляду цивільної справи про розірвання договору довічного утримання та існує ухвала апеляційного суду від 02.12.2012 року, якою позивачу відмовлено в задоволені позову. Крім того, [PERSON] була присутня 04.10.2002 року при укладенні договору, тому на час подачі позову позивачем пройшов строк позовної давності. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні 4 жовтня 2002 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір довічного утримання, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON] належний йому жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 11). У п.6 договору зазначено, що відповідачка [PERSON] зобов'язується довічно повністю утримувати [PERSON] і [PERSON], забезпечивши їх харчуванням, одягом, необхідною допомогою, доглядом, медичним обслуговуванням, похоронити їх, та зберегти в їх довічному користуванні жилий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] [INFO] чоловік позивачки - [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим [INFO] відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, серії [NUMBER], актовий запис № 334 (а.с. 6). Відповідно до ч. 2 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання припиняється зі смертю відчужувача. Оскільки зобов'язання відповідачки за вказаним договором були нерозривно пов'язані з особою [PERSON], так як вказаний договір укладено саме між [PERSON] та [PERSON], її зобов'язання за зазначеним договором у зв'язку з його смертю припинилися. Сам же, [PERSON], за життя, після укладення договору довічного утримання, до суду з позовами про розірвання договору довічного утримання, чи про визнання вказаного договору недійсним не звертався. Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачу) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. Відповідно до ч. 1 ст. 747 ЦК України, майно, що належить співвласникам на підставі спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання. В даному випадку при укладенні договору довічного утримання частки подружжя та порядок користування майном визначені не були, тому суд вважає, що позивачка [PERSON], не є стороною договору так як особистого майна відповідачці не передавала, а тому і не має законних підстав для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Ставлячи питання про визнання недійсним з моменту укладення договір довічного утримання, позивачка вказує на те, що відповідачка не виконувала та не виконує на даний час, зобов'язання передбачені договором щодо неї після смерті чоловіка, однак вказані позивачем обставини, відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України, є фактично підставою для розірвання договору, а не для визнання його недійсним. Як видно з матеріалів справи позивач раніше зверталася до суду з позовом про розірвання зазначеного договору довічного утримання з підстав зазначених в даному позові та рішенням апеляційного суду Черкаської області від 2 грудня 2013 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання відмовлено. Що ж стосується посилання позивача на те, що її чоловік [PERSON] під час укладання договору довічного утримання з відповідачем не в повній мірі розумів значення своїх дій та наслідки, які матиме даний договір, то дана обставина позивачем в судовому засіданні не підтверджена доказами, а спростовується змістом договору довічного утримання, де нотаріусом було зазначено про те, що особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] жилого будинку з надвірними будівлями і спорудами, що відчужується, та його непрацездатність, перевірено. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просив застосувати строки позовної давності, оскільки на момент подачі позивачем позову до суду пройшло 12 років з моменту укладення договору довічного утримання під час укладання якого була присутня позивачка та знала про його укладення. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого позову [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання від 4 жовтня 2002 року, в задоволені якого слід відмовити. Відповідно ст.ст. 203, 215, 744, 755, 747, ЦК України,

Outcome: dismissed