Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Вважаючи, що ними, як подружжям, в період шлюбу за спільні кошти було набуто нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], право власності на яку оформлено на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17 січня 1999 року, та земельну ділянку площею 0, 060 га, що знаходиться на території Лук»янівської сільської ради СТ «Берізка-3», передану у власність [PERSON] згідно державного акту про право власності на землю на підставі рішення виконкому Лук»яніської сільської Ради народних депутатів від 29.11.1999 року № 29, відтак воно належить їм на праві спільної сумісної власності й підлягає поділу в річних частках. Й, оскільки відповідач згідно договору дарування від 26 жовтня 2001 року подарував 1/3 частину вказаної квартири їхній дочці, то з урахуванням частки, що залишилась у їх володінні, просить визнати за кожним із них право власності на 1/3 частини квартири. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованим листом з повідомленням про вручення. За таких підстав судом відповідно до положень статті 224 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Суд, вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 1992 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року розірвано (а.с.41-42); від шлюбу мають повнолітню дочку [PERSON]. У період шлюбу сторонами набуто нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], право власності на яку оформлено на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17 січня 1999 року (а.с.15-16) Оскільки вказане майно набуте сторонами в період шлюбу, тому є об»єктом спільної сумісної власності подружжя. Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли до набрання чинності СК України - до 1 січня 2004 року. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), (чинного на час придбання квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК (абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3). У силу положення частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Відтак, у суду є всі підстави визнати ідеальні частки сторін щодо квартири [ADDRESS] рівними без реального поділу й залишити квартиру у їх спільній частковій власності. Й, оскільки відповідач згідно договору дарування від 26 жовтня 2001 року подарував 1/3 частину квартири дочці (а.с.23), то з урахуванням частки, що залишилась у володінні сторін, необхідно визнати за кожним із них право власності на 1/3 частини квартири. Вирішуючи спір про поділ земельної ділянки, судом встановлено, що земельна ділянка площею 0, 060 га, що знаходиться на території Лук»янівської сільської ради СТ «Берізка-3», набута [PERSON] в період шлюбу згідно Державного акту про право власності на землю на підставі рішення виконкому Лук»яніської сільської Ради народних депутатів від 29.11.1999 року № 29 про безоплатну передачу йому у власність для садівництва (а.с.17-18). Відповідно до ст. ст. 81, 116 ЗК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року зі змінами «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень ст.ст. 81, 116 ЗК України, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, набуте подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином у власність в безоплатному порядку частку із земельного фонду. Оскільки відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку в порядку приватизації, у позивача відсутнє права власності на неї, й остання не може входити до складу майна, набутого подружжям в шлюбі. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України). Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини 1 статті 88 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - 3 445 грн. 00 коп., що відповідає даним правовідносинам (50% від вимог). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial