Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 22 вересня 1990 р. вона з відповідачем зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів Запорізької області, актовий запис № 2461 від 22 вересня 1990 року. Від шлюбу мають дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], 25 вересня 2005 року, які проживають з позивачем. Шлюбні відносини між ними припинені з січня 2015 року у зв'язку з тим, що між подружжям відсутнє взаєморозуміння, відбуваються сварки. Просилашлюб розірвати, оскільки можливості примирення немає, та залишити її прізвище без змін. У попередньому судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги. Відповідач у попередньому судовому засіданні позов визнав у повному обсязі, пояснив, що примиритися можливості немає. Зазначив, що вони проживають окремо з позивачем з 16 травня 2015 року. Просив шлюб розірвати. Відповідно до частини четвертої статті 130 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 174 і 175 цього Кодексу. Відповідно до вимог частини першої статті 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Частиною четвертою цієї статті передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії ІІ-ЖС № 491741, виданого відділом ЗАЦС міськвиконкому м. Запоріжжя 22 вересня 1990 року, актовий запис № 2461, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 1990 року. Від шлюбу сторони мають повнолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії IV-ЖС № 255336, виданим Орджонікідзевським відділом ЗАЦС 23 жовтня 1992 року, актовий запис № 899, а також неповнолітню дитину [PERSON], 25 вересня 2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ЖС № 021801, виданим Орджонікідзевським відділом РАЦС Запорізького міського управління юстиції 8 листопада 2005 року, актовий запис № 573. Шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені з 16 травня 2015 року з причин відсутності взаєморозуміння, постійних сварок. Майнового спору між сторонами немає, до примирення не прагнуть, обидва наполягають на розірванні шлюбу. Неповнолітня дитина після розірвання шлюбу буде проживати з позивачем. З вказаних підстав суд вважає, що сім'я розпалася остаточно і не може бути збережена. Відповідно до ст.ст. 110112 Сімейного кодексу України (далі СК України)\~позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до\~ст. 109 СК України\~шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої\~\~Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння. Сім'я розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. Відповідач позов про розірвання шлюбу визнає, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до\~ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.\~\~Позивач при реєстрації шлюбу змінювала прізвище, однак не просить суд відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3\~ст. 115 Сімейного кодексу України\~документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхньої неповнолітньої дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, задовольнивши позовні вимоги. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати зі сплати судового збору у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved