Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон та зону антитерористичної операції неповнолітньої дитини без згоди батька до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони по справі є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з позивачем. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає. Відповідач в добровільному порядку ігнорує вимоги позивача надати їй нотаріальний дозвіл на тимчасовий виїзд сина за кордон та в зону антитерористичної операції у м. Донецьк. Перетин кордону та лінії розмежування необхідний заявнику для можливості вільного спілкування дитини з родичами, які перебувають на тимчасово окупованій території та відпочинку, оздоровлення за межами кордону України, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду. У судове засідання позивач та відповідач не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Відповідач засобами електронного зв`язку надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. У зв`язку з наведеним, суд, на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 05.06.2009 виконкомом Моспинської міської ради м. Моспине м. Донецька Донецької області, [PERSON] народився [INFO] . Батьками вказано: [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з копії рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 22 січня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідач по справі, батько дитини, не цікавиться долею дитини, про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини не турбується, матеріальну допомогу не надає. Вирішуючи питання щодо надання дозволу на перетин державного кордону при виїзді дитини з України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя суд керується наступним. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В силу положень вказаних нормативно-правових актів, судом здійснено висновок, що законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до ст. 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини (дітей) за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини (дітей) у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов`язків батьків відносно виховання дитини. Аналогічна правова позиція висловлена Вищим Спеціалізованим судом України у своїх рішення №6-33303ск15 від 16.03.2016, №235/139/16-ц від 12 квітня 2017 року (дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном). Так само, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, викладеному у справі № 712/10623/17, дозвіл на виїзд дитини за кордон за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період з визначенням його початку й закінчення. Таким чином, оскільки позивач не зазначає конкретного часового проміжку, конкретної країни та місце перебування у країні, до якої планується виїзд дитини без згоди батька, просить надати дозвіл на виїзд дитини не разового характеру, суд вважає, що надання вказаного дозволу фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у вихованні дитини та особисто спілкуватися з нею, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог в частині надання дозволу на перетин державного кордону при виїзді дитини з України до усіх країн світу та, відповідно, наданні дозволу на оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон та інших документів для виїзду дитини за кордон. Вирішуючи питання щодо надання дозволу на перетин лінії розмежування з окупованими територіями, зокрема виїзд до м. Донецька, суд керується наступним. Згідно з приписами ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року № 2268-VIII, окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, визнаються тимчасовими окупованими територіями (ст.1), у межах яких діє особливий порядок забезпечення прав і свобод цивільного населення, визначений цим Законом, іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, зміст релевантних правових норм вказаних правил було наведено при вирішенні питання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Приписами пункту 5.1.2. Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей в`їзд на неконтрольовану територію виїзд з тимчасово неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження (паспорта), а також будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з тимчасово неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що перетин дитини лінії розмежування, зокрема м. Донецьк, надасть можливість спілкування з родичами, буде здійснений в інтересах дитини, буде сприяти її всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству, а також не позбавить дитину права та можливості спілкуватися з батьком. З урахуванням викладеного, для реалізації прав, свобод та інтересів дитини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 384,20 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», ст. 313 ЦК України,

Outcome: partial