Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.08.2015 року із змісту апеляційної скарги ПАТ «Український інноваційний Банк» на рішення Кіцманського районного суду від 11.01.2013 року у справі № 2-1743/12 про визнання майна спальною сумісною власністю довідалась, що між [PERSON] та ПАТ «УкрІнБанк» 01.03.2011 року укладено іпотечний договір, за яким [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно: будівлю котельні та земельну ділянку загальною площею 0,4617га, які розташовані в [ADDRESS]. Вказане майно є їх спільною сумісною власністю. На час придбання цього майна 14 вересня 2007 року та 17 жовтня 2008 року вони у зареєстрованому шлюбі не перебували, але проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Факт спільного проживання встановлений рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08.07.2015 року. Тому просила визнати будівлю котельні та земельну ділянку спільною сумісною власністю її, [PERSON], та відповідача [PERSON], поділити його, визнавши за кожним з ним право власності на 1 / 2 частину цього майна. Оскільки згадане нерухоме майно придбане ними за спільні кошти, під час спільного проживання, воно могло бути передано в іпотеку лише за наявності її згоди. Так як згоди на передання майна в іпотеку вона не надавала, просила визнати недійсним іпотечний договір. В процесі розгляду справи позивач уточнила підстави заявлених вимог. Представник позивача підтримав заявлені вимоги з наведених підстав. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник ПАТ «Український інноваційний Банк» позову не визнав, заперечуючи тим, що позивачем невірно сплачений судовий збір, оскільки такий сплачується за кожною заявленою вимогою; позивач не може ставити питання про постановлення рішення на користь відповідача [PERSON]; заявлені вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю не можуть бути задоволені, оскільки рішенням Кіцманського районного суду від 11.01.2013 року такі вимоги вже було задоволено; враховуючи правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-1622цс15 від 07.10.2015 року відсутні підстави для задоволення вимог про визнання недійсним іпотечного договору. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Український інноваційний Банк» та [PERSON] 01.03.2011 року укладено іпотечний договір, згідно з яким останнім передано в іпотеку банку будівлю котельні та земельну ділянку загальною площею 0,4617 га, що розташовані в м. Кіцмань, вул. Механізаторів, 14ж, які належить позичальнику на праві власності відповідно до договорів купівлі-продажу від 14.09.2007 року та від 17.10.2008 року. Згідно з пунктом 8.11. договору іпотеки іпотекодавець свідчить, що предмет іпотеки належить йому на праві особистої приватної власності, іпотекодавець у зареєстрованому шлюбі не перебував, з особою протилежної статі однією сім`єю не проживав. У заяві від 21.03.2011 року [PERSON] повідомив приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Капіцьку Ю.І. про те, що на момент набуття права власності на будівлю котельні та земельні ділянки у зареєстрованому шлюбі не перебував та не проживав однією сім`єю з особою протилежної статі. Зазначене майно є його особистою приватною власністю. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08.07.2015 року, яке набрало законної сили, встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 2000 року до січня 2015 року. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як передбачено частиною першою статтею 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено частиною першою статті 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно ч.4 ст.71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у справі спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено статтею 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Оскільки за відповідачем [PERSON] вже зареєстровано право власності на будівлю котельні та земельну ділянку, визнання такого права повторно не може бути застосоване, тому враховуючи, що судом достеменно встановлено що дане майно придбане [PERSON] та [PERSON] під час їх спільного проживання, воно належить їм на праві спільної сумісної власності, а, так як питання про розподіл майна в натурі не ставиться, відповідно за [PERSON] може бути визнано право власності на 1/2 його частину, а отже в частині поділу майна заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню. Стосовно вимог про визнання недійсним іпотечного договору, такі не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Право на будівлю котельні та земельні ділянки у [PERSON] та [PERSON], які на той час, як встановлено рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08.07.2015 року, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, виникло з укладених 14.09.2007 року та 17.10.2008 року договорів купівлі-продажу. Тобто, на момент укладення [PERSON] договору іпотеки будівля котельні та земельні ділянки належала останньому і [PERSON] на праві спільної сумісної власності і для укладення договору іпотеки щодо цього майна згідно зі статтею 578 ЦК України та статтею 6 Закону України «Про іпотеку» необхідною була письмова нотаріально посвідчена згода [PERSON] Це ж випливає і з положень ч.2 ст. 369 ЦК України та ч. 3 ст. 65 СК України, на підставі яких для укладення одним із подружжя договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути нотаріально посвідчена. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. На час укладення спірного договору іпотеки [PERSON] у шлюбі не перебував. У договорі іпотеки та в адресованій приватному нотаріусу заяві [PERSON] він підтвердив, що у зареєстрованому шлюбі не перебував та не проживав однією сім`єю з особою протилежної статі, нерухоме майно є його особистою приватною власністю. Наведене свідчить про те, що на час укладення договору іпотеки 01.03.2011 року банк не знав і не міг знати про те, що спірне нерухоме майно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] і що [PERSON] не надала [PERSON] згоди на укладення цього договору. Факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 2000 року до січня 2015 року встановлено рішенням суду лише 08.07.2015 року. У постанові від 07.10.2015 року у справі № 6-1622цс15 Верховний Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ висловив наступну правову позицію: укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. За наведених та встановлених судом обставин, підстав для визнання недійсним іпотечного договору не вбачається. Враховуючи наведене, ст.ст. 3, 11, 219, 316, 317, 319, 321, 328, 335, 355, 369, 376, 578 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71, 74 СК України, ст.6 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial