Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, неустойки та відсотків за договором позики. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] в позовній заяві вказала та разом з представником [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 26 листопада 2015 року за письмовим договором позики №1-К та згідно письмової розписки від 26.11.2015 року вона передала відповідачу [PERSON] 522 940 гривень, що було еквівалентно 22000 доларів США. Позика була надана строком на три роки до 27.11.2018 року включно зі сплатою 5 відсотків щомісячно. Згідно п. 2 вказаного договору позичальник повинен був повернути суму позики у встановлений договором час, але суму не меншу ніж еквівалентну 22000 (двадцять дві тисячам доларів США) та відсотки за весь час. Згідно п. 6 вказаного договору - у випадку несвоєчасного повернення позики Позичальник сплачує Позикодавцю суму боргу, а також неустойку у вигляді штрафу в розмірі 100 (ста) відсотків від суми боргу та пеню в розмірі 2 (двох) відсотків від суми боргу за кожний день прострочення. В граничний строк повернення позики, а саме 27.11.2018 року та до теперішнього часу [PERSON] позику не повернув. З листопада 2018 року [PERSON] взагалі почав уникати з позивачем зустрічей, номер телефону змінив, досудове урегулювання спору неможливе, оскільки письмову претензію позивача про повернення позики відповідач не забрав. Станом на 27.04.2019 року [PERSON] , відповідно до умов договору позики, повинен повернути позивачу суму позики в розмірі 22000 доларів США, що за курсом НБУ на 27.04.2019 року еквівалентно 585 624,6 грн. із розрахунку 26,6193 грн. за 1 долар США, 5 відсотків від суми позики щомісячно 5 х 36 місяців = 180 % від 522 940 грн. дорівнює 941292 грн., а також штраф 100% від суми позики = 522 940 гривень, пеню позивач стягувати не бажає. Тобто загалом [PERSON] повинен повернути позивачу 585624,6 грн. + 941292 грн. +522940 грн. = 2 049 856,6 гривень. Наведені обставини підтверджуються письмовим договором позики № 1-К та письмовою розпискою відповідача від 26.11.2015 року. Отже, боржник не виконав своїх зобов`язань, не повернув кошти за письмовим договором позики, що підтверджується його розпискою. Оскільки відповідач, на переконання позивача, явно не має наміру повертати борг, навіть це не приховуючи, позивач вимушена звертатися до суду з відповідною позовною заявою стосовно стягнення боргу, у зв`язку з чим просить задовольнити поданий нею позов. Після відкриття провадження у справі відповідачем було надано відзив на позовну заяву про стягнення боргу, в якому зазначено, що він з позовною заявою не погоджується, вважає її такою, яка не підлягає задоволенню. Відповідач не визнає суми боргу, як і те, що він отримував грошові кошти від позивача. Мати відповідача, [PERSON] , брала у борг грошові кошти у матері позивачки. Після того, як мати відповідача розрахувалася з матір`ю позивачки, остання запропонувала [PERSON] ще покористуватися грошовими коштами у розмірі 237000 грн. Але її умовою було, те, що відповідні договір та розписку повинен підписати саме її син - відповідач по справі, а з її сторони договір буде підписаний саме її донькою - позивачем по справі. Так 26.11.2015 р. мати позивача запросила відповідача прибути до приміщення по [ADDRESS] , де відповідач повинен підписати документи, які були потрібні його матері. Відповідачу надали документи для підпису, та навіть не надали можливості ознайомитися з текстом документів. Після цього йому дали два заповнених на комп`ютері аркуші паперу, та указали на місце де необхідно поставити підпис. Потім вони вийшли з приміщення. Після підписання цих паперів, ніяких грошових коштів відповідач не отримував від позивача. Про те, що відповідачем було підписано договір позики та розписку, та про суму такого договору він дізнався лише після отримання позовної заяви та додатків до неї. В договорі позики визначено, що він складений у двох екземплярах, але відповідачу не було надано жодного екземпляру договору позики. Так, щодо суми нібито боргу, а також про дуже великі відсотки та дуже величезний розмір штрафів, він дізнався лише після отримання позовної заяви з додатками. Також відповідно до позовної заяви, та копії розписки яка міститься у матеріалах справи, йому нібито було надано 522 940 грн., а позивач визначила суму розрахунку, для повернення суми позики з розрахунку 22 000 доларів США. Однак, поверненню підлягає не сума 585624,60 грн. (з розрахунку 22000 доларів США за курсом на день звернення з позовом) а сума 522 940 грн., яка визначається у розписці. Також, якщо виходити з розрахунку позивача сум штрафу та пені, то сума зазначена у позові складає 941292 грн., яка значно перевищує суму визначену у розписці. Основними признаками договору позики - є отримання грошових коштів або речей в борг. Відповідач не може вважатися боржником у зв`язку з тим, що взагалі грошових коштів від позивачки не отримував. Зважаючи на зазначене, просив в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Крім цього, 22.08.2019 р. відповідачем було надано зустрічний позов про визнання договору позики та розписки від 26.11.2015 р. недійсними, в якому зазначено, що мати [PERSON] , брала в борг грошові кошти у матері відповідача за зустрічним позовом. Після того, як його мати розрахувалася з матір`ю позивачки, остання запропонувала [PERSON] ще покористуватися грошовими коштами та запропонувала надати у борг суму еквіваленту близько 10000 доларів США. Але її умовою було, те, що саме договір та розписку повинен підписати саме її син - відповідач по справі, а з її сторони договір буде підписаний саме її донькою - позивачкою по справі. Так 26.11.2015 р. мати позивача запросила відповідача прибути до приміщення по [ADDRESS] , де відповідач повинен підписати документи, які потрібні його матері. Відповідачу надали документи для підпису, та навіть не надали можливості ознайомитися з текстом документів. Після цього йому дали два заповнених на комп`ютері паперу, та указали на місце де необхідно поставити підпис. Потім вони вийшли з приміщення. Після підписання цих паперів, ніяких грошових коштів відповідач не отримував від позивачки. Про те, що відповідачем було підписано договір позики та розписку, та про суму такого договору він дізнався лише після отримання позовної заяви та додатків до неї. В договорі позики визначено, що він складений у двох екземплярах, але відповідачу не було надано жодного екземпляру договору позики. Так, щодо суми нібито боргу, а також про дуже великі відсотки та дуже величезний розмір штрафів, він дізнався лише після отримання позовної заяви з додатками. На момент підписання документів, він не знав, та навіть не міг передбачати, що саме він підписував за проханням своєї матері. Якби він мав можливість ознайомитися з цими документами на момент підписання, то він не підписував би документи, в яких визначається позика, яку він не отримував. Таким чином, його на момент підписання договору та розписки ввели в оману, щодо характеру документів, які він підписує. В зв`язку з зазначеним, просив визнати недійсним договір позики, укладений 26.11.2015 р. ним та [PERSON] . Ухвалою суду від 27.08.2019 р. в підготовчому судовому засіданні зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним. Після цього представником позивача за первісним позовом було надано відзив на зустрічний позов по справі № 502/961/19 про визнання договору позики недійсним, в якому зазначено, що позов взагалі необґрунтований та не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. При поданні зустрічного позову [PERSON] фактично посилається на те, що, нібито, 26.11.2015 року він підписав заповнені документи, навіть їх не читаючи, вказавши, де потрібно поставити підписи, не знаючи що він підписує, грошей за договором позики він не отримував і його ввели в оману, волевиявлення на настання правових наслідків правочину у нього не було. Первісний позов повністю обґрунтований письмовим договором позики № 1-К та письмовою розпискою відповідача від 26.11.2015 року. Договір позики № 1-К від 26.11.2015 року повністю відповідає вимогам ст.1046-1050 Цивільного кодексу України, містить всі необхідні реквізити. Ознайомившись з ним 26.11.2015 року [PERSON] підписав його і отримав його копію, про що власноручно розписався. На підтвердження вказаного договору [PERSON] отримав від [PERSON] 522 940 гривень, про що заповнив своєю рукою одразу ж розписку про отримання коштів, а не просто підписав її. [PERSON] був і є дієздатною особою і його посилання на введення його в оману не викликають у [PERSON] жодного здивування, оскільки боржник таким чином намагається уникнути відповідальності не надавши в зустрічному позові жодного підтвердженого аргументу для визнання договору позики недійсним. Посилання боржника [PERSON] на той факт, що фактично договір позики укладався між його матір`ю [PERSON] та матір`ю [PERSON] - [PERSON] жодним чином не підтверджений і не відповідає дійсності, оскільки до цього у них були інші договірні відносини, не маючі жодного стосунку до даного договору позики. Крім того, якщо б [PERSON] був не згоден з договором позики № 1-К від 26.11.2015 року, то мав би звертатись з відповідними заявами щодо введення його в оману одразу після його укладення до правоохоронних органів або звернутись з обґрунтованим позовом з наданими доказами до суду, але не робив цього аж до звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення боргу. Більше того, зустрічний позов поданий 27.08.2019 року, тобто фактично майже через чотири роки з моменту укладення договору позики, чим [PERSON] порушив строк позовної давності не маючи жодних правових підстав для його поновлення. Зі вказаним позовом [PERSON] повинен був звернутися не пізніше 26.11.2018 року. Таким чином зустрічний позов [PERSON] належним чином не обґрунтований, суперечить нормам матеріального права та порушує майнові права щодо повернення [PERSON] боргу відповідачем за первісним позовом. 24.09.2019 р. позивачем за зустрічним позовом було надано відповідь на відзив на зустрічний позов про визнання договору недійсним, в якому зазначено, що з відзивом на зустрічний позов про визнання договору позики недійсним не погоджується з наступних підстав. Відповідно до вимог та змісту зустрічного позову, [PERSON] на момент підписання документів не знав та навіть не міг передбачати, що саме він підписував за проханням його матері, та як би він мав можливість ознайомитися з цими документами на момент підписання, то ніколи би не підписав документи, в яких визначається позика, яку він не отримував. Крім того, [PERSON] в зустрічному позові посилається саме на той факт, що не отримував грошові кошти від [PERSON] , тім більш у сумі визначеній у договорі позики та розписці. Щодо посилання позивачки за первісним позовом, на Постанову ВСУ, щодо позиції відносно того, що договір позики вважається укладеним з моменту здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості осіб. [PERSON] не домовлявся з [PERSON] про будь які відносини між ними, та саме те, що грошові кошти він не отримував від [PERSON] і є підставою для визнання договору позики недійсним. [PERSON] зазначив, у зустрічному позові, що він не мав наміру підписувати договір позики, його запевнили і його мати і мати [PERSON] , що він підписує якісь документи, які підтверджують відносини саме між матерями сторін по даній справі. Тому, як що судом буде встановлено факт обману, то договір може бути визнано недійсним. Щодо позиції [PERSON] , відносно, того, чому [PERSON] не звертався раніше з заявами про ведення його в оману, то він також зазначив, про це у зустрічному позові, а саме: «Про те, що мною було підписано договір позики та розписку, та про суму такого договору я дізнався лише після отримання позовної заяви та додатків до неї. В договорі позики визначено, що він складений у двох екземплярах, але мені не було надано жодного екземпляру договору позики. Так, щодо суми нібито боргу, а також про дуже великі відсотки та дуже величезний розмір штрафів, я дізнався лише після отримання позовної заяви з додатками. На момент підписання документів, я не знав та навіть не міг передбачати, що саме я підписував за проханням своєї матері. Таким чином, [PERSON] на момент підписання договору та розписці ввели в оману, щодо характеру документів, які я підписую». Тому посилання [PERSON] щодо порушення терміну позовної давності, не можуть бути прийняті до уваги. [PERSON] , зазначив, про те коли він дізнався про те, які саме підписав, документи, які порушують його права. Таким чином, перебіг позовної давності починається саме з цього моменту - з моменту отримання позову з додатками. Так, на момент звернення до суду з зустрічним позовом про визнання договору недійсним, строк позовної давності не сплинув. В зв`язку з зазначеним, зустрічну позовну заяву просив задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та представник позивача за первісним позовом підтримали заявлені позовні вимоги та просили задовольнити їх у повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом відмовити. В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги зустрічного позову та просив задовольнити його у повному обсязі, а у задоволенні первісного позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши надані ними докази, судом встановлено наступні фактичні обставини по справі та відповідний їм зміст спірних правовідносин. 26 листопада 2015 року за письмовим договором позики №1-К та згідно письмової розписки від 26.11.2015 року [PERSON] передала [PERSON] 522940 (п`ятсот двадцять дві тисячі дев`ятсот сорок) гривень, що еквівалентно 22000 (двадцять дві тисячі доларів США), строком на три роки до 27.11.2018 року зі сплатою 5 (п`яти) відсотків від суми позики щомісячно. Згідно п. 2 договору позики № 1-к позичальник повинен повернути суму позики у встановлений договором строк, але суму не меншу ніж еквівалентну 22000 доларів США на момент повернення по курсу НБУ в Україні та відсотки за весь час. Згідно п. 6 вказаного договору - у випадку несвоєчасного повернення позики Позичальник сплачує Позикодавцю суму боргу, а також неустойку у вигляді штрафу в розмірі 100 (ста) відсотків від початкової суми боргу та пеню в розмірі 2 (двох) відсотків від початкової суми боргу за кожний день прострочення. Допитаний за клопотанням представника відповідача за первісним позовом свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] та знайома з матір`ю [PERSON] у якої у зв`язку зі здійсненням підприємницької діяльності періодично брала гроші в борг та в наступному повертала їх. Щодо ситуації, яка стала підставою для пред`явлення первісного позову, свідок зазначила, що коли вона з сином за її проханням прибули до приміщення юриста, документи щодо позики вже були надруковані. Її син, [PERSON] їх підписав, однак копій останніх та грошей він не одержав. Копію паспорту [PERSON] вона попередньо надала матері [PERSON] для заповнення реквізитів договору. Позивач знала про домовленість між її матір`ю та матір`ю відповідача щодо позики, однак [PERSON] про них не знав. Допитаний за клопотанням представника відповідача за первісним позовом свідок [PERSON] в судовому зсіданні пояснила, що [PERSON] є її онуком. Вона знала, що її донька [PERSON] мала робочі стосунки з матір`ю [PERSON] , у якої періодично позичала кошти для зайняття підприємницькою діяльністю. Відповідач, який є її онуком, про це не знав. Відповідаючи на питання суду свідок пояснив, що [PERSON] шукає роботу та не перебуває на обліку у лікарів. Допитаний за клопотанням представника відповідача за первісним позовом свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є приватним підприємцем та добре знайома з [PERSON] та [PERSON] . Вона була свідком розмови між матерями сторін по справі щодо грошових зобов`язань та непорозуміння щодо розрахунків за позикою. Однією з засад цивільного законодавства України, відповідно до п.п. 3, 5, 6 ст. 3 ЦК України є: свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Ст. 14 ЦК України закріплює положення, відповідно до яких цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч .1-2 ст. 202 ЦК України). Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК України. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (абз.2 ч.1 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України). Враховуючи вищенаведені положення законодавства та позицію відповідача, який не спростовував факт заповнення ним власноруч частини реквізитів відповідного договору та розписки, суд приходить до висновку, що відповідні докази підтверджують факт укладання між сторонами відповідного договору, а також факт передачі позикодавцем (позивачем за первісним позовом) грошової суми позичальнику (відповідача за первісним позовом), тобто виникнення між ними боргового зобов`язання. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Сплата неустойки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України є одним із правових наслідків, встановлених договором у разі порушення зобов`язання. Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ч. 1 ст. 624 ЦК України). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи з аналізу відповідної правової норми, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. При цьому, необхідною ознакою обману є наявність умислу у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинена довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Аналізуючи пояснення свідків, допитаних за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом, суд приходить до висновку, що вони не доводять факт обману позивачем за первісним позовом при укладанні договору позики з відповідачем [PERSON] . Навпаки, допитана в якості свідка матір відповідача за первісним позовом повідомила суду, що саме вона переконала свого сина підписати відповідний договір позики та прибути в обумовлене місце для його підписання. При цьому, мотиви, за яких [PERSON] за вказівкою матері підписав оспорюваний ним правочин, на висновок суду щодо відсутності в діях [PERSON] обману при укладанні відповідного правочину, жодним чином не впливають. В іншій частині пояснення свідків стосуються підтвердження факту того, що між матерями сторін про справі раніше також неодноразово виникали договірні відносини з приводу позики, що не спростовує встановлених по справі вищенаведених обставин та навпаки, є свідченням що [PERSON] міг укласти відповідний договір за спонуканням своєї матері. Беручи до уваги наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач за первісним позовом при укладенні договору позики здійснював свої цивільні права вільно та на власний розсуд, самостійно заповнивши відповідні розділи у договорі та підписавши його, у зв`язку з чим зобов`язаний на підставі пред`явленого до нього позову повернути позивачу за первісним позовом позику у зазначеній в договорі сумі, яка визначена та отримана відповідачем, як вбачається з умов договору позики, у гривнях відповідно до ст. 533 ЦК України, а не суму, обраховану виходячи з курсу долара станом на 27.04.2019 р., як зазначено в первісному позові. Крім цього, суд вважає також доведеним обов`язок відповідача за первісним позовом, виходячи з принципів свободи договору, обов`язковості його виконання сторонами та враховуючи передбачені у ньому наслідки його невиконання, сплатити позивачу неустойку у вигляді штрафу, а також проценти, визначені відповідним договором за період визначений позивачем за первісним позовом, виходячи з принципу диспозитивності. Зважаючи на вищевказане, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню на: - суму позики у розмірі 522 940 гривень; - 941 292 гривні процентів за договором позики (5% ? 36 місяців = 180% від суми позики, 522 940/180?100 = 941 292); - 522 940 гривень неустойки у виді штрафу, всього 1 987 172 гривні. Зустрічний позов задоволенню не підлягає. Судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом згідно ст. 141 ЦПК України. На підставі ст. ст. 3, 12, 15, 16, 202-204, 207, 230, 546-551, 610, 611, 624, 626-629, 631, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: partial