Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом в якому просить визнати за [PERSON] право власності на майнові права на нежитлове приміщення (будівельний номер 1), загальною площею 70,7 кв.м., яке розташоване в цокольній частині десятиповерхового трисекційного будинку за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, 9-ий мікрорайон, будинок 12-а. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю БФ «Моноліт» було укладено інвестиційний договір №135-ц від 28.04.2016 року про участь у будівництві обєкта нерухомого майна, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобовязання від імені та за рахунок коштів отриманих від позивача організувати будівництво нежитлового приміщення (будівельний №1), загальною площею 70,7 кв.м., яке розташоване в цокольній частині десятиповерхового трисекційного будинку за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, 9-ий мікрорайон, будинок 12-а. Сторони домовились, що ТОВ БФ «Моноліт» забезпечить будівництво обраного позивачем нежитлового приміщення за 382 500 грн. Позивачем фінансові зобовязання були виконані в повному обсязі. Але, станом на день звернення до суду обєкт інвестування не був добудований, та відповідно не був придатний для введення в експлуатацію. Крім того, позивач стверджує, що термін закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію чітко не визначений, що спричинить порушення майнових прав позивача. В судове засідання позивач не зявилась, надала заяву в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.11). Відповідач в судове засідання не зявився повторно, про причини неявки суду не сповістив. Заперечень проти позову не надав. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про причини неявки суду не сповістив. На підставі ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до положень ст.224 ЦПК суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю БФ «Моноліт» було укладено інвестиційний договір №135-ц від 28.04.2016 року про участь у будівництві обєкта нерухомого майна (далі - Договір) (а.с.7-8). За умовами Договору Товариство з обмеженою відповідальністю БФ «Моноліт» зобов'язується від імені та за рахунок коштів отриманих від позивача організувати будівництво нежитлового приміщення (будівельний №1), загальною площею 70,7 кв.м., яке розташоване в цокольній частині десятиповерхового трисекційного будинку за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, 9-ий мікрорайон, будинок 12-а. У відповідності до п.3.1. Договору сторони домовились, що ТОВ БФ «Моноліт» забезпечить будівництво обраного позивачем нежитлового приміщення за 382 500 грн. Фінансові зобовязання, що було покладено на позивача згідно з пунктом 3 Договору, позивачем було виконано в повному обсязі, зокрема позивачем було сплачено Товариству з обмеженою відповідальністю БФ «Моноліт» вартість будівництва обраного нежитлового приміщення в триденний строк з моменту підписання Договору, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 28 квітня 2016 року на суму 382 500 гривень та довідкою ТОВ БФ «Моноліт» вих. №24 від 28.04.2016 року (а.с.9, 10). Станом на день звернення позивача до суду обєкт інвестування не був добудований, та відповідно не був придатний для введення в експлуатацію. Крім того, позивач стверджує, що термін закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію чітко не визначений, що спричинить порушення майнових прав позивача. Так, у позові заявлено вимогу визнання права власності на майнові права на нежитлове приміщення. У відповідності до ст.177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до положення статті 190 Цивільного кодексу України встановлено, що майном, як особливим об'єктом, вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Пунктом 2 вказаної статті встановлено, що майнові права є не споживною річчю. Таким чином майнові права визнаються речовими правами. Статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що майновими правами, визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що дво - або багатосторонній правочин є тотожнім з поняттям договір. Так, вказаний у позові договір є двостороннім правочином, спрямованим на набуття цивільних прав та обовязків між сторонами. Статтею 202 Цивільного кодексу України зокрема встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Підписання вищезгаданого договору було, на думку позивача дією спрямованою на набуття цивільних прав та обовязків. Так, у позивача виникло майнове право вимоги оформлення права власності на нежитлове приміщення та обовязок сплати його вартості, а у відповідача виникло право на отримання вартості нежитлового приміщення та кореспондуючий обовязок на оформлення права власності на вказане нежитлове приміщення за позивачем. Стаття 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказаний правочин не був визнаний судом недійсним та його недійсність не встановлена законом, що дає підстави для визнання його правомірним. Статтею 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). При цьому пунктом 3 вказаної статті вказано, що у разі необхідності особа, яка є власником матеріалів, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Таким чином, договір між позивачем та відповідачем було укладено за фактичної відсутності обєкту нерухомості, який на момент укладення договору перебував у стадії будівництва, а позивачу було передано право вимоги за оплатним договором. Таким чином, право відчуження майнових прав було набуто відповідачем правомірно, враховуючи наявність проектно-кошторисної документації та дозволу на виконання будівельних робіт. Так, за договором було відчужено майнові права, проте реєстрація вказаних прав не може бути здійсненна, що свідчить про те, що вказані майнові права можуть бути повторно передані, відчужені на користь інших осіб. Статтею 325 Цивільного кодексу України встановлено, що субєктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Пунктом 2 вказаної статті зокрема встановлено, що фізичні особи можуть бути власниками будь якого майна, за винятком окремих видів майна, які не можуть їм належати. Законодавчих обмежень щодо володіння майновими правами не встановлено. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 317 Цивільного кодексу встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 386 Цивільного кодексу зокрема встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду із вимогою про заборонення вчинення нею дій, які можуть порушити її право, або з вимогою про вчинення певних дій, для запобігання такому порушенню. Позивачем було повністю сплачено вартість інвестиції за договором, що не заперечується Товариством з обмеженою відповідальністю БФ «Моноліт». Враховуючи той факт, що термін закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію чітко не визначений суд дійшов висновку про правомірність вимоги позивача про визнання за ним права власності на майнове право на нежитлове приміщення. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved