Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 20.05.1988 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.05.2021 року. У вказаному будинку зареєстрований син позивачки [PERSON] . Однак, відповідач по справі фактично не мешкає у вказаному будинку з червня 2014 року, оскільки, у зв`язку з проведенням бойових дій, виїхав за межі України, на телефонні дзвінки позивачки не відповідає. Позивачка також зазначила, що відповідач комунальні витрати не сплачу, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей у будинку не має. Той факт, що [PERSON] зареєстрований у належному позивачці будинку, порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, перешкоджає її праву отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Таким чином, позивачка вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивачка в позовній заяві просила суд про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на офіційному сайті суду, та відповідач відзивів не подавав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 20.05.1988 року, виданого на підставі рішення виконкому Станично-Луганської Ради народних депутатів трудящих від 17.05.1988 року та свідоцтва про право на спадщину за законом, серії НМС №917096 від 14.05.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріальної контори Кондратьєвим В.М., [PERSON] належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Що також підтверджується копіями Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №256483192 та №256489761 від 14.05.2021 року, виданих державним нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріальної контори Кондратьєвим В.М. Згідно довідки начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 03.09.2021 року за №138 - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , станом на 01.01.2013 року зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] - 1/2 частка та [PERSON] - 1/2 частка, на підставі свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння, виданим виконкомом Станично-Луганської Ради народних депутатів 20.05.1988 року. В зазначеному будинку зареєстровані: позивачка [PERSON] , [INFO] , відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою №1370 від 27.07.2021 року, виданою керівником секретарем виконкому Валуйської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області Новосельською Н.П., однак відповідач фактично там не проживає з червня 2014 року, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов, складеним секретарем виконкому Валуйської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області Новосельською Н.П. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає з червня 2014 року, будинком не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачує, домовленості з позивачкою про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої його реєстрації у будинку позивачки наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним будинком. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявляла вимог про стягнення з відповідача на її користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за її рахунок. На підставі викладеного і

Outcome: approved