Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що 20.11.1999 р. вона уклала шлюб з [PERSON], [INFO] у них народився син - [PERSON], а [INFO] донька - [PERSON] Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26.03.2012 р. шлюб між ними був розірваний. Після розірвання шлюбу за взаємною згодою з відповідачем діти залишились проживати разом з нею. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 08.05.2012 р. стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу. Відповідач не заперечував проти стягнення аліментів, але аліменти не сплачує, оскільки не працює. Заборгованість зі сплати аліментів за період з 26.03.2012 р. по 23.01.2014 р. складає 16 620,31 грн. Після розірвання шлюбу вона не перешкоджала відповідачу спілкуватись з дітьми, але помітила, що спілкування з батьком негативно впливає на них та на ставлення дітей до неї. В 2013 р. вона почала зустрічатись з іншим чоловіком. Протягом новорічних свят вирішила познайомити дітей зі своїм другом. Коли про це дізнався її колишній чоловік, він забрав дітей. На її прохання повернути дітей додому не реагує, настроює їх проти неї. Вона намагається спілкуватись з дітьми, але відчуває відчуженість та ворожий настрій з їх боку, 9-річна донька повторює дорослі слова батька. Діти почали брехати та брати речі (які їм не належать) з квартири, де вони проживали, почали вимагати в неї гроші, які дарував для них до свят її батько. Вона цікавиться навчанням та поведінкою дітей у школі. Також їй стало відомо, що син перестав відвідувати додаткові заняття з репетитором з хімії. Бажання [PERSON] бачити дітей не пов»язано з батьківським піклуванням, він не забезпечує дітям системного виховання, не піклується про їх навчання, вимагає лише мати погані стосунки з нею. Вона має постійний дохід, має постійне місце проживання, де є всі необхідні умови для проживання дітей. Відповідач не має роботи та доходу, не має власного житла, використовує дітей у якості зброї для найболючіших нападів на неї. За позовом [PERSON] просить визначити місце проживання неповнолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом з нею. Ухвалою суду від 14.10.2014 р. позовні вимоги щодо визначення місця проживання [PERSON], [INFO], залишені без розгляду. [PERSON] звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, в якому вказав, що перебував у шлюбі з [PERSON] з 20.11.1999 р. до квітня 2012 р. Після розірвання шлюбу їх донька та син залишились на утриманні відповідача. За рішенням суду він сплачував аліменти на утримання дітей. Про дітей він піклувався, приймав участь у їх вихованні. З листопада 2013 р. [PERSON] прийняла проживати до себе невідомого йому чоловіка, з яким систематично вживають спиртні напої, сваряться. З цього часу він не мав змоги побачитись з дітьми, надати їм допомогу у навчанні. Гроші, які він сплачує на утриманні дітей, відповідач витрачає на власні потреби. 01.01.2014 р. він був вимушений залишити у себе сина та доньку, які прийшли до нього зі своїми речами та повідомили його про те, що мати вигнала їх з дому. Згоди між ним та [PERSON] щодо визначення місця проживання дітей і передачі їх під його піклування не досягнуто. Відповідач постійно залякує дітей міліцією, та тим, що здасть до інтернату. Він проживає в окремій трикімнатній квартирі, бажає дати дітям освіту та добробут, син та донька також бажають жити разом з ним. За позовом просить визначити місце проживання дітей разом з ним за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 30.10.2014 р. позовні вимоги щодо визначення місця проживання [PERSON], [INFO], залишені без розгляду. [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, просили відмовити [PERSON] в задоволенні його позову. [PERSON] та його представник наполягали на задоволенні позову, просили визначити місце проживання дітей разом з батьком. Представник третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської Ради по Шевченківському району в процесі розгляду справи підтримала висновок органу опіки та піклування та вважала доцільним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком [PERSON] Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення [PERSON], [PERSON] та їх представників, представника третьої особи, допитавши свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно зі ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За правилами ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Сімейне законодавство України не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір'ю. При вирішенні спору про місце проживання дитини, суд повинен виходити з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини та приймати до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що з 20.11.1999 р. сторони перебували у шлюбі, який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26.03.2012 р. (а.с.8,9). В період перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народились син та донька - [PERSON], [INFO] (а.с.6) та [PERSON], [INFO] Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що за спільної згодою батьків дітей, після розірвання ними шлюбу, ними було визначено, що діти будуть проживати разом з матірю. Думка батька змінилася лише в січні 2014 р., коли діти покинули своє постійне місце проживання та прийшли до нього. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції прав дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХП, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. За ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За Принципом ст.6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 р. дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Тобто, при вирішенні питання про місце проживання малолітньої дитини перевага надається матері. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю» № 16 від 12.06.1998 р. суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в томі числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. З показів свідків, наданих письмових доказів (а.с.60-65, 96-100), пояснень позивача і відповідача, судом встановлено, що і батько, і мати виявляють увагу та турботу про дітей. [PERSON] та [PERSON] забезпечені житлом, де створені умови для проживання дітей (а.с.59, 68-69, 80, 81-82, 83). Як [PERSON], так і [PERSON] мають постійне місце роботи, де характеризуються позитивно (а.с.84, 86, 128, 129), за місцем проживання обидва характеризуються задовільно (а.с.66, 86, 102), на обліку в наркодиспансері та психіатричному диспансері не перебувають (а.с.130, 250). Відповідно до висновку районної адміністрації Запорізької міської Ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, доцільно визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком [PERSON] (а.с.114-115). З висновку судово-психологічної експертизи від 03.09.2014 р. (а.с.221-231) судом, крім іншого встановлено, що [PERSON] притаманні такі індивідуально-психологічні особливості як цілеспрямованість, наполегливість, самостійність, активність. В результаті дослідження було виявлено, що [PERSON] характеризує батька як уважного, турботливого, розуміючого, який її любить та вважає хорошою дівчинкою. Описати образ матері [PERSON] практично відмовилась, пояснивши, що крім того, що вона красива більш нічого сказати не може. Тісні емоційні зв»язки у [PERSON] склались з батьком [PERSON] Позиція [PERSON] проживати з батьком склалась у неї під впливом того, що у [PERSON] сформувались тісні емоційні взаємовідносини з батьком та іде негативне сприйняття мами. Бажання проживати з батьком у [PERSON] обумовлено емоційною близькістю з ним, а не відсутністю дисципліни з його боку. [PERSON] не бажає проживати з мамою, але не відмовляється від спілкування з нею. В результаті проведеного дослідження був виявлений адекватний рівень самооцінки та рівень претензій на наявність власної позиції (не дивлячись на вік) на сімейну ситуацію. Виявлено, що малолітня [PERSON] не дивлячись на свій вік має власну позицію стосовно взаємодії з кожним з батьків та змінити цю ситуацію можливо не силовими методами, а встановивши теплі, довірительні стосунки з дівчинкою. Допитана в суді експерт [PERSON] підтримала висновки, викладені в експертизі. Додатково пояснила, що дівчинка обрала місце проживання разом з батьком, примусова зміна її місця проживання, може бути психотравмуючою для дитини. На виконання ст.171 СК України, малолітня [PERSON] була вислухана на засіданні служби у справах дітей, де висловила своє бажання проживати разом з батьком [PERSON], про що повідомила представник третьої особи в судовому засіданні, яка була присутня на засіданні органу. Вважала недоцільним з»ясування думки дитини безпосередньо в суді, оскільки це може спричинити додатковий психологічний стрес для дитини. При винесенні рішення про задоволення позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з ним, суд виходив з того, що сторони мають рівне право на виховання доньки, але [PERSON] має більшу прихильність до батька та висловила своє категоричне бажання проживати разом з ним, що відображено у вище перерахованих письмових доказах. Інші дослідженні в судовому засіданні докази не спростовують висновків суду з наведених вище підстав.

Outcome: approved