Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 16.04.1999 по 04.05.2017 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 06.06.2007 сторони придбали квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстроване за відповідачем. Так як дане нерухоме майно було придбане сторонами під час шлюбу позивач вважає, що така квартира належить їй та відповідачу як подружжю на праві спільної сумісної власності. В добровільному порядку поділити спірну квартиру сторони не можуть. Відтак позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила визнати квартиру [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , а також визнати за позивачем право власності на 1/2 частку даного нерухомого майна. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 27.03.2019 відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено розгляд справи по суті та наданий відповідачу строк для подання відзиву. 24.01.2020 позивач [PERSON] та її представники у судове засідання не з`явились. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала повністю та просила позов задовольнити, судові витрати покласти на неї. 23.09.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] позов не визнав та просив у позові відмовити. 24.01.2020 відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Також відповідач змінив свою позицію і збільшені позовні вимоги визнав повністю та не заперечував проти задоволення позову. Частина 4 ст. 206 ЦПК України визначає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Суд встановив, що з 16.04.1999 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 04.05.2017 розірвано (а.с. 8). Відповідно до копії Договору купівлі-продажу від 06.06.2007, посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Федотовою Т.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 836, відповідач (за письмової згоди позивача, про що зазначено в п. 12.1 Договору) купив квартиру [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 114609861 право власності на вказану вище квартиру зареєстроване 26.07.2007 (а.с. 9). Тобто спірна квартира придбана відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. При зверненні до суду з даним позовом та при збільшенні позовних вимог [PERSON] вказала, а відповідач не заперечував, що вартість квартири [ADDRESS] становить 200000 грн. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічною є норма ч. 2 ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частина перша ст. 71 СК України визначає, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Суд встановив, що сторони не досягли згоди щодо поділу спірного майна в позасудовому порядку, квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] під час перебування у шлюбі з позивачем, а тому в силу ст. 60 СК України вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України підлягає поділу в рівних частках. Враховуючи, що відповідач в ході судового розгляду даної справи позов визнав повністю та не заперечував проти його задоволення, суд не вважає за доцільне відхиляти доводи, зазначені у відзиві на позовну заяву. За таких підстав, з урахуванням визнання відповідачем позову, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судовий збір у сумі 2000 грн. суд за клопотанням позивача покладає на останню.

Outcome: approved