Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до Одеської міської ради про визнання права користування нежитловим приміщенням, в якому просить суд визнати за нею право безстрокового користування нежитловим приміщенням (колишня квартира [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 11 січня 2008 року, укладеного між нею та [PERSON] . Крім того, між позивачем та [PERSON] окрім договору дарування квартири [ADDRESS] від 11 січня 2008 року укладено в простій письмовій формі додаток до зазначеного договору відповідно до якого позивач зобов`язалась доглянути племінницю [PERSON] [PERSON] , а після її смерті отримати право розпоряджатися всім майном, що належало [PERSON] та [PERSON] під час життя та залишилося після їх смерті, тобто договір довічного утримання. Після смерті [PERSON] та [PERSON] позивач звернулась до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради з заявою про надання їй у користування належного на праві вланості територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради нежитлового приміщення (колишня квартира [ADDRESS] , яке на підставі розпорядження № 600/01-06 від 18.08.2008 року було закріплено як підсобне приміщення для користування померлою [PERSON] Оскільки нежитлове приміщення (колишня квартира [ADDRESS] не передано в користування позивачу, за захистом своїх прав вона вимушена звернутись з позовом до суду. Позивач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість. Представники третіх осіб Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради та Рязанцева Андрія Сергійовича в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Згідно ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Статтею 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. В судовому засіданні встановлено, додаток до договору дарування від 11 січня 2008 року, укладений в простій письмовій формі між [PERSON] та [PERSON] не було нотаріально посвідчено, обов`язковість чого прямо передбачена статтею 745 ЦК України, у зв`язку з чим зазначений додаток до договору дарування є нікчемним правочином та в понятті ст. 216 Цивільного кодексу України не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Таким чином, враховуючи те, що договір довічного утримання відповідно до положень статті 334 Цивільного кодексу України щодо нерухомого майна підлягає не лише нотаріальному посвідченню, а і державній реєстрації, посилання позивача на частину 2 статті 220 ЦК України, як на підставу задоволення позову, є безпідставними. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права користування нежитловим приміщенням, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню, оскільки додаток до договору дарування від 11.01.2008 року укладений без відповідного нотаріального посвідчення та державної реєстрації, тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed