Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому, після уточнення вимог, просить визнати за нею право власності на будівельні матеріали: цегла 731м3, плити перекриття розміром 9х1,2 м 14 шт., плити перекриття розміром 9х1 м 2 шт., блоки фундаментні 58 шт., опорна металева труба 1 шт., двотавр 1 шт., що складають собою: фундамент, стіни та перекриття об'єкту незавершеного будівництва (готовність 60%) магазину промислово-господарчих товарів, який розташований за адресою: вул. Пушкіна, 112, смт Михайлівка, Михайлівський район, Запорізька область. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 15 грудня 2011 року між нею, як покупцем, з однієї сторони, та [PERSON], як продавцем, з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу. Згідно умов п.п.2.2.1 п.2 вказаного договору, продавцем на користь покупця було відчужено такі види товару та їх кількість: цегла 731м3, плити перекриття розміром 9х1,2 м 14 шт., плити перекриття розміром 9х1 м 2 шт., блоки фундаментні 58 шт., опорна металева труба 1 шт., двотавр 1 шт. З умов п.п.2.1 договору, зазначені товари є будівельними матеріалами і складають собою: фундамент, стіни та перекриття об'єкту незавершеного будівництва (готовність 60%) магазину промислово-господарчих товарів, який розташований за адресою: вул. Пушкіна, 112, смт Михайлівка, Михайлівський район, Запорізька область. Згідно п.п.4.1 договору, загальною ціною товару є 70000 гривень. Згідно п.п.3.2 договору, моментом виникнення у покупця права власності на товар є момент передачі товару, що засвідчується складанням відповідного акту від 15 грудня 2011 року. З вказаної дати позивач вважає себе власником перелічених товарів, що складають об'єкт незавершеного будівництва. За жодною особою право власності на зазначений об'єкт у Державному реєстрі речових прав не зареєстровано. Позивач зазначає, що у березні 2018 року оглядаючи вказане майно, вона побачила на ньому прикріплені фрагменти паперу, на яких містяться відбитки печатки Михайлівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Запорізькій області, за відсутності відповіді на запит стосовно підстав вчинення виконавчою службою дій стосовно належного їй майна, за наявності підстав вважати, що її право власності не визнається, вона змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Справу передано для розгляду згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 10.09.2018 року. Дану цивільну справу призначено до розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В установлений судом строк заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін та відзив на позовну заяву не надходили. В матеріалах справи міститься заява відповідача [PERSON] про визнання позовних вимог в повному обсязі, просить справу розглядати без його участі. Враховуючи, що від відповідача не надійшов відзив після отримання ухвали про призначення слухання справи або клопотань, суд бере до уваги заяву відповідача про визнання позову. Від третіх осіб, належним чином повідомлених згідно повідомлень,, пояснень до суду не надходило. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті доходить наступного. 15 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] у простий письмовій формі укладено договір купівлі-продажу будівельних матеріалів (цегла, плити перекриття розміром, блоки фундаментні, опорна металева труба, двотавр та інші), які входять до складу колишнього будівництвом магазину промислово-господарчих товарів (готовність 60%), за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт Михайлівка, вул. Пушкіна, 112а. Згідно п.п.2.2.2 загальна кількість товару: цегла 731м3, плити перекриття 16 шт. (14 шт. розміром 9х1,2 м., 2 шт. - 9х1м.), фундаментні блоки 58 шт., опорна металева труба 1 шт., двотавр 1 шт. (а.с.5). Також 15 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] складено акт приймання-передачі будівельних матеріалів (цегла, плити перекриття розміром, блоки фундаментні, опорна металева труба, двотавр та інші), які входять до складу колишнього будівництвом магазину промислово-господарчих товарів (готовність 60%), за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт Михайлівка, вул. Пушкіна, 112а. (а.с.6). Згідно інформації з КП Михайлівське районне архітектурно-планувальне та техінвентаризаційне бюро від 05.01.2018 року, на обєкт нерухомості Незавершений будівництвом магазин промислово-господарчих товарів (готовність 60%), що розташований за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт Михайлівка, вул. Пушкіна, 112, не зареєстровано право власності за будь ким (а.с.7). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна, на нерухоме майно за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт Михайлівка, вул. Пушкіна, 112а, відомості відсутні (а.с.8). Посилаючись на вказані документи та положення статей 4, 5, 15, 392 ЦК України позивач [PERSON], вважаючи себе власником будівельних матеріалів, просить визнати за нею право власності на будівельні матеріали магазину промислово-господарчих товарів, який розташований за адресою: вул. Пушкіна, 112, смт Михайлівка, Михайлівський район, Запорізька область. Так, відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо обєкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Аналізуючи викладені норми у їх сукупності можна дійти висновку про те, що право власності на майно набувається на підставах, визначених законом, зокрема із правочину. З матеріалів справи вбачається, що за договором купівлі-продажу від 15 грудня 2011 року [PERSON] прийняла у власність від [PERSON] будівельні матеріали: цегла 731м3, плити перекриття розміром 9х1,2 м 14 шт., плити перекриття розміром 9х1\~м \~2\~шт.,\~блоки фундаментні\~ 58\~шт.,\~опорна металева\~труба \~1\~шт.,\~двотавр \~1\~шт.,\~що складаються\~собою:\~фундамент,\~стіни та\~перекриття об'єкту\~незавершеного будівництва\~(готовність\~60%)\~магазину промислово-господарчих\~товарів,\~який розташований\~за адресою:\~вул.\~Пушкіна,\~112а,\~смт Михайлівка,\~Михайлівський район,\~Запорізька область,\~про що\~складено відповідний\~акт приймання-передачі.\~ Згідно відповіді Михайлівської селищної ради від 20 серпня 2014 року № 354, [PERSON] в 2011 році звертався до селищної ради із заявою про впорядкування поштової адреси обєкту незавершеного будівництва: магазин промислово-господарчих товарів (готовність 60%), що розташований в смт Михайлівка по вул. Пушкіна, 112-а. Заява про оформлення права власності на обєкти, що розташовані по вул. Пушкіна за №№112, 112-а від [PERSON] не надходила і відповідне рішення не приймалось (а.с.76). Рішенням Михайлівської селищної ради Про впорядкування нумерації від 24 листопада 2011 року № 423, змінено номер обєкту незавершеного будівництвом магазину промислово-господарчих товарів з номера 112-А по вул. Пушкіна в смт Михайлівка на номер 112 (а.с.82). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.\~\~Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З матеріалів справи не вбачається, що одна із сторін правочину, інша заінтересована особа оспорює дійсність договору купівлі-продажу будівельних матеріалів, що складаються собою: фундамент, стіни та перекриття об'єкту незавершеного будівництва (готовність 60%) магазину промислово-господарчих товарів, який розташований за адресою: вул. Пушкіна, 112, смт Михайлівка, Михайлівський район, Запорізька область. Оскільки недійсність оспорюваного правочину - договору купівлі-продажу будівельних матеріалів від 15 грудня 2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], прямо не встановлена законом, сторонами не оспорюється, не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання за нею права власності на будівельні матеріали, що складаються собою: фундамент, стіни та перекриття об'єкту незавершеного будівництва (готовність 60%) магазину промислово-господарчих товарів, який розташований за адресою: вул. Пушкіна, 112, смт Михайлівка, Михайлівський район, Запорізька область на суму 70000 грн. Однією з засад судочинства, регламентованих ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обовязок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України) та кожна сторона повинна довести ті обставини, а які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на нормах ЦК України, відсутні підстави для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed