Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON]О, [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування державної реєстрації права власності на квартиру, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмет спору: Красноармійське міськрайонне управління юстиції Донецької області, приватний нотаріус Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з 7 квітня 2014 року на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області знаходиться виконавчий лист про стягнення зі [PERSON] на її користь матеріальної шкоди в розмірі 33889,83 грн. та моральної шкоди в розмірі 100000 грн. 2 квітня 2015 року [PERSON] досяг повноліття та за постановою державного виконавця від 25 червня 2015 року набув статусу боржника замість законного представника [PERSON] Внаслідок бездіяльності державного виконавця, яка полягає в несумлінному ставленні до виконання своїх службових обовязків, зловживанні посадовим становищем, а саме невжитті заходів до накладення арешту на наявне у боржника рухоме та нерухоме майно, боржник [PERSON] під час виконавчих дій безперешкодно 6 квітня 2015 року здійснив відчуження належної йому на праві власності квартири № 44 в будинку № 20-б по вулиці Таманова в м. Красноармійську Донецької області на користь [PERSON], про що їй стало відомо. Враховуючи, що вона є стягувачем у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа про стягнення зі [PERSON] матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, вона є заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено правочином, який вчинив боржник на користь [PERSON] під час примусового виконання рішення суду, отже, за її думкою, має право заявити вимогу про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності відповідно до вимог ст.ст.215, 216 ЦК України. Станом на дату звернення до суду з позовом судове рішення відповідачем [PERSON] не виконано, останній всіляко ухиляється від примусового виконання, чим грубо порушуються її права стягувача. [PERSON] під час вчинення правочину 6 квітня 2015 року умисно умовчував існування тієї обставини, що він є боржником у виконавчому провадженні про стягнення з нього на її користь шкоди, заподіяної злочином, а зобовязаний був відповідно до вимог ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» утриматися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення, повідомити державному виконавцю про наявне у нього на праві власності майно. Відповідач [PERSON] не лише не вчинив вищезазначених дій, а навпаки здійснив дії, що ускладнюють виконання судового рішення, ввівши в оману іншу сторону цього правочину щодо наявності обставин, передбачених ст.63 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає звернення стягнення на нерухоме майно (квартиру) у разі недостатності чи відсутності коштів боржника для задоволення вимог стягувача під час здійснення виконавчого провадження. Їй невідомо, чи знала відповідачка [PERSON]О про обман, що мав місце з боку відповідача [PERSON], проте оскільки така угода була укладена у досить короткий проміжок часу та відразу ж за кілька днів після того, як [PERSON] став повнолітнім і його було визнано боржником у виконавчому провадженні, це має зясувати суд під час розгляду справи по суті, надавши оцінку зібраним у справі доказам. На підставі наведеного позивачка просить визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 6 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 160, недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги і суду пояснила, що 12 березня 2013 року у кримінальному провадженні № 1-кп/235/318/13 ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області до неповнолітнього [PERSON] застосовані примусові заходи виховного характеру. 28 лютого 2014 року ухвалою Апеляційного суду Донецької області стягнуто з законного представника неповнолітнього [PERSON]Л на користь законного представника неповнолітньої потерпілої [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 33889,83 грн. та моральну шкоду у розмірі 100000 грн. до досягнення повноліття [PERSON] Виконавчі листи про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, були подані нею на виконання до ВДВС 4 квітня 2014 року. У виконавчому листі чітко зазначено, що обовязки по виконанню ухвали суду апеляційної інстанції переходять до [PERSON] з моменту його повноліття. Таким чином, під час укладання оспорюваного договору дарування квартири відповідачу [PERSON] було добре відомо про цивільно-правову відповідальність, яка настає після його повноліття, а також про майбутнє накладення арешту державною виконавчою службою на його майно для забезпечення виконання рішення на її користь. Про цей факт він умисно не повідомив нотаріуса [PERSON] та відповідачку [PERSON], що підтверджується копією його заяви від 6 квітня 2015 року, засвідченої нотаріусом та підписаної відповідачкою [PERSON] Отже, у даному випадку мав місце обман з боку відповідача [PERSON] До того ж, відповідач стверджує, що єдиною причиною відчуження ним квартири [PERSON] є «велике кохання», але таке ствердження не є переконливим, оскільки [PERSON] є заміжня, що підтверджується штампом в її паспорті про реєстрацію шлюбу з [PERSON] Факт ухилення [PERSON] від виконання рішення суду, невиконання ним зобовязань за виконавчими листами та приховування ним майна, на яке можно звернути стягнення, встановлений ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2015 року у справі щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон [PERSON], яка набрала законної сили. Про ці відомі і істотні для справи обставини [PERSON] умисно замовчує, хоча на час подачі заперечень проти позову йому було достовірно відомо про існування цього судового рішення, що набрало законної сили і підлягає урахуванню судом при вирішенні справи про визнання договору дарування квартири недійсним згідно ст.ст.60, 61 ЦПК України. Крім того, в результаті повної бездіяльності державного виконавця боржник [PERSON] під час виконавчих дій безперешкодно здійснив відчуження належної йому на праві власності квартири 6 квітня 2015 року на користь [PERSON] Даний факт підтверджується ухвалою суду від 20 листопада 2015 року, яка набрала законної сили 26 листопада 2015 року, якою встановлено, що державний виконавець не наклав вчасно арешт на майно боржника [PERSON], що призвело до незаконного відчуження майна боржника. Таким чином, даною ухвалою було визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця, начальників ВДВС щодо невжиття своєчасно заходів при проведенні виконавчих дій по виконавчому провадженню за виконавчими листами про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також зобовязано поновити виконавче провадження та вчинити дії, направлені на поновлення прав та законних інтересів стягувача [PERSON] Крім того, ВДВС замість позову про визнання договору дарування квартири недійсним звернувся до суду із поданням про визнання договору правочину недійсним, у звязку з чим подання було залишено без задоволення, постановлену ухвалу не оскаржував, що, за її думкою, свідчить про вчинення таких дій не для встановлення певного результату, а для прикриття злочинної діяльності. В подальшому ця ухвала суду першої інстанції була скасована судом апеляційної інстанції із закриттям провадження у справі з огляду на те о такі справи повинні розглядатися в позовному провадженні. Все це свідчить про ймовірне існування певних домовленостей між відповідачем [PERSON] та ВДВС. Позивачка звернула увагу суду на факт існування кримінального провадження, відкритого 11 липня 2014 року за фактом посадової недбалості службових осіб ВДВС за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, в рамках якого нею подано пять заяв про злочин відносно державних виконавців. На теперішній час досудове розслідування триває. Відповідачка [PERSON] на підтвердження своєї заяви про законність укладеної нею угоди не надала суду жодного доказу на підтвердження цього. Теж стосується й ствердження та заперечень відповідача [PERSON] Таким чином, вищевикладені нею обставини та додані докази безумовно вказують на існування правових підстав для визнання договору дарування квартири, укладеного 6 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], недійсним. Згодом пізніше позивачка надала суду такі пояснення, на які просила звернути увагу суду. Правочини, що укладаються під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчинює добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена їх зробити через тяжкі обставини. Перелік тяжких обставин дав Верховний Суд України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-2цс14, якими можуть бути важка хвороба особи, членів її сімї чи родичів,смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти правочин. З письмових заперечень проти позову відповідачів вбачається, що спірна квартира отримана [PERSON] у спадок після смерті матері [PERSON] та є єдиним житлом, яке було його власністю, в якому він зареєстрований, та від відчуження якого він не отримав доходу. Такий «дар» на користь сторонньої людини [PERSON] вчинив невідкладно після набуття ним повноліття, а готувався до його вчинення ще будучи неповнолітнім, що випливає із звіту про оцінку квартири ФОП [PERSON] від 25.03.2015р., коли відповідач ще був неповнолітнім і від його імені замовлення робила його опікун [PERSON] Тому на час укладання договору дарування існувала реальна загроза втратити [PERSON] належної йому квартири через її арешт та відчуження шляхом прилюдних торгів ВДВС, адже, починаючи з 2 квітня 2015 року [PERSON] усвідомлював, що саме він після набуття повноліття є реальним боржником, який має відповідати за виконання судового рішення, що спонукало його до укладення такої угоди, яку б він ніколи не уклав, якби таких тяжких обставин для нього не існувало. Тому [PERSON] уклав таку угоду на вкрай невигідних умовах безоплатно позбавивши себе єдиного наявного житла. Таким чином, такий правочин згідно ч.1 ст.233 ЦК України підлягає визнанню недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. [PERSON] був власником з 12 грудня 2001 року, про що було відомо державним виконавцям ВДВС, які тільки в результаті злочинної службової недбалості не наклали своєчасно арешт на вказану квартиру або з діяли узгоджено разом із [PERSON] або з його опікуном. Разом з тим, незважаючи на не накладення арешту на спірну квартиру, існують підстави, передбачені ст.233 ЦК України, для визнання такої угоди недійсною у звязку із вчиненням такої угоди на вкрай невигідних для відповідача [PERSON] умовах. Відповідач [PERSON] позов не визнав і суду пояснив, що внаслідок його неправомірних дій була завдана шкода здоровю дочці позивачки, а також заподіяна матеріальна та моральна шкода самій позивачці. Про свій обовязок відшкодовувати шкоду з моменту досягнення ним повноліття, він знає. До досягнення ним 18 років обовязок по відшкодуванню шкоди було покладено на його законного представника [PERSON], у якої з пенсії деякий час провадились утримання. Він є учнем професійно-технічного закладу, із стипендії якого утримань державним виконавцем не здійснювалось. Про заміну сторони у виконавчому провадженні з його баби [PERSON] на нього йому відомо, оскільки це питання вирішувалось в судовому порядку, куди він викликався. У квітні 2015 року за власним бажанням подарував належну йому квартиру [ADDRESS], в якій зареєстрований, але не проживав, своїй дівчині [PERSON] Наміру вводити [PERSON] в оману у нього не було, якій було достеменно відомо про існування у нього грошових зобовязань. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнав і суду пояснив, що на виконанні відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області (далі ВДВС) перебувало виконавче провадження, відкрите за виконавчим листом №6/235/106/15, виданим Красноармійським міськрайонним судом Донецької області. 2 квітня 2015 року [PERSON] виповнилось 18 років, отже саме з цього моменту він набув повної цивільної дієздатності. Після смерті матері [PERSON] [PERSON], яка помела 3 червня 2001 року, йому залишилась у спадщину квартира [ADDRESS], яку він 6 квітня 2015 рок подарував своїй дівчині [PERSON] Від дарування квартири [PERSON] не отримав ніякої матеріально вигоди. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 8 червня 2015 року було замінено сторону виконавчих проваджень № 42834892 та № 42834883, а саме законного представника неповнолітнього [PERSON] на [PERSON] 25 червня 2015 року державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, на підставі якої [PERSON] набув статусу боржника, у якого відповідно до вимог ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» саме з цього часу виникли відповідні права та обовязки боржника. Тому ствердження позивачки про те що відповідач нібито ухиляється від виконання рішення суду є безпідставними, оскільки на момент укладання договору дарування квартири вона не знаходилась під арештом, і відповідач діяв на підставі, не забороненої законом. Е дивлячись на те, що з 25 червня 2015 року відповідач вже був стороною виконавчого провадження, з його баби [PERSON] у червні та липні 2015 року було безпідставно стягнуто на користь позивачки грошові кошти. Крім того, відповідач навчається в Авдіївському ПТУ і отримує стипендію, отже ВДВС мав би направити туди виконавчий лист для відрахування зі стипендії грошових коштів на користь позивачки. Отже, стягувачка не отримує грошове відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, саме внаслідок бездіяльності державного виконавця. Зазначив, що позивачка ні є ані стороною правочину, ані заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, оскільки на момент вчинення правочину [PERSON] не був стороною виконавчого провадження. Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004р. № 1-10/2004 визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», під яким розуміється прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередковуваний у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту ті інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, розумності та іншим загально правовим засадам. Отже, неможна тлумачити як недійсний правочин договір дарування, оскільки ніякі права та інтереси позивачки внаслідок укладення цього правочину порушені не були, і вона на має права ані прагнути користуватися квартирою, ані задовольняти свої індивідуальні потреби за рахунок своєї безпідставної та субєктивної думки. Відповідачка [PERSON] про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, жодного разу в судові засідання не зявилась, навіть після визнання її явки судом обовязковою та виклику її у судове засідання для надання особистих пояснень, надала письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що договір дарування укладений між нею та [PERSON] на законних підставах, і вона є власницею оспорюваної квартири, а [PERSON] не є стороною правочину і тому не має права оспорювати цей правочин. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Красноармійське міськрайонне управління юстиції Донецької області надала заяву, в якій просила справу розглянути за відсутності її представника. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] пояснила суду, що до неї на прийом 4 або 5 квітня 2015 року звернулись [PERSON] та [PERSON], які повідомили, що є далекими родичами, для укладення договору дарування квартири, для чого надали правовстановлюючі документи на квартиру. Оскільки для посвідчення договору не вистачало довідки про реєстрацію в цій квартирі осіб, сторони зобовязались принести її наступного дня, а їй залишили копії правовстановлюючих документів для підготовки проекту договору дарування квартири. 6 квітня 2015 року сторони договору дарування піднесли довідку про кількість зареєстрованих в квартирі осіб, вона як посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, розяснила їм правову природу правочину, який вони мали намір вчиняти, зясувала безоплатний намір дарувальника розпорядитися належним йому майном, розяснила наслідки укладення такої угоди, витребувала заяву про те, що ніхто інший не має право на предмет дарування, перевірила заборони на відчуження і посвідчила договір дарування квартири між [PERSON] та [PERSON] Вказала на те, що замовником проведення оцінки квартири [ADDRESS] була [PERSON] Зазначила, що якщо б їй було відомо про перехід обовязків по відшкодуванню шкоди у кримінальному провадженні, із законного представника неповнолітнього [PERSON] [PERSON] на нього, вона би відмовила у посвідченні такого договору дарування квартири. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2013 року до неповнолітнього [PERSON], [INFO], були застосовані примусові заходи медичного характеру передача під нагляд опікуна баби [PERSON]. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року з законного представника неповнолітнього [PERSON] на користь законного представника неповнолітньої потерпілої [PERSON] була стягнута матеріальна шкода у розмірі 33889,83 грн., та моральна шкода у розмірі 100000 грн. до досягнення повноліття [PERSON] 20 березня 2014 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області були видані виконавчі листи у справі № 1-кп/235/318/13 про стягнення із законного представника неповнолітнього [PERSON] на користь законного представника неповнолітньої [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 33889,83 грн. та моральної шкоди у розмірі 100000 грн. до досягнення повноліття [PERSON] 2 квітня 2015 року відповідач [PERSON] досяг повноліття, отже відповідно до положень ч.1 ст.34 ЦК України набув повну цивільну дієздатність. 6 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 28,07 кв.м., житловою площею 14,4 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] 6 квітня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 160. Сторони договору попередньо ознайомлені нотаріусом з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, правової природи паровичну та значення своїх дій, зазначили, що перебувають при здоровому розумі та ясній памяті, діють добровільно, на підставі власного волевиявлення, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного. Згідно п.10 вказаного договору дарування квартири підтвердили, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру нікчемного, оспорюваного, фіктивного та удаваного правочину, не порушує публічний порядок, а також не є правочином, вчиненим під впливом тяжкої обставини або в результаті зловмисної домовленості. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу, обману, помилки та насильства (застосування фізичного чи психічного тиску), а також дарувальник стверджує, що права недієздатних, бездомних та безпритульних осіб (у тому числі малолітніх та неповнолітніх дітей) при відчуженні обєкту за цим договором не порушені. Стаття 203 ЦК України містить в собі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, йог моральним засадам (частина 1); особа, яка вчинює правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2); волевиявлення учасника правочину між бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити права та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина 6). Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як зазначено у ч.3 цієї ж статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Положеннями ст.230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За наслідками визнання правочину недійсним, вчиненим під впливом обману, сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному обсязі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину (ч.2 ст.230 ЦК України). Обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (абз.2 ч.1 ст.229 ЦК України). Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, що міститься в ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодекс, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В своїх запереченнях проти позову відповідачі та представник відповідача [PERSON] зазначали, що права позивачки внаслідок укладення оспорюваного договору дарування порушені не були, оскільки вона не є ані стороною правочину, ані заінтересованою особою, права та законі інтереси якої порушено вчиненням правочину, так як [PERSON] на момент вчинення правочину не був стороною у виконавчому провадженні. Суд не може погодитися з такою думкою відповідачів, оскільки при встановленні фактів навмисного введення дарувальником обдарованої в оману щодо обставин, які мають істотне значення, позивачка мала б заінтересованість у визнанні такого правочину недійсним, оскільки у випадку відсутності у боржника [PERSON] коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, згідно з положеннями ч.5 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення могло бути звернено також на належне боржнику інше майно, за виключенням майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення, зокрема на квартиру [ADDRESS], що належала йому на праві приватної власності, отже має право на звернення до суд з позовом про визнання правочину недійсним. В обґрунтування підстав недійсності договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 6 квітня 2015 року, позивачка зазначає обман [PERSON] та приватного нотаріуса [PERSON] з боку відповідача [PERSON], який полягає в замовченні ним існування у нього невиконаних зобовязань за виконавчим листом, виданим у кримінальному провадженні, у звязку з якими на майно, що знаходиться в його приватній власності, а саме квартиру [ADDRESS], могло бути звернуто стягнення державним виконавцем в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої суспільно-небезпечним діянням, що містить в собі ознаки кримінального правопорушення. Разом з тим, зазначена підстава не може бути обставиною, яка має істотне значення для визнання правочину недійсним внаслідок введення однієї із сторін правочину в оману в розумінні ч.1 ст.230 ЦК України, і розцінюється судом як можливий мотив вчинення правочину між його сторонами, який відповідно до абз.2 ч.1 ст.229 ЦК України не має істотного значення. Сторони оспорюваного правочину заперечували введення [PERSON] [PERSON] в оману щодо обставин, які мають істотне значення, навпаки [PERSON] підтвердив в суді своє щире бажання подарувати належну йому квартиру коханій дівчині, а [PERSON] письмово зазначила, що договір дарування спірної квартири укладений між нею та [PERSON] на законних підставах, і вона є власницею цієї квартири. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] в ході її допиту вказала на те, що нею до посвідчення оспорюваного договору дарування квартири його сторонам розяснювалась природа цього правочину, наслідки недодержання при вчиненні правочинів вимог закону. Будь-яких належних та допустимих доказів вчинення правочину між відповідачами внаслідок обману позивачкою суду не надано. Надані суду копії ухвали Апеляційного суду Донецької області від 8 грудня 2015 року, якою ухвала суду Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 8 жовтня 2015 року про відмову в задоволенні подання відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області про скасування договору дарування, заінтересовані особи: [PERSON], [PERSON], скасована із закриттям провадження у цивільній справі, ухвали Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2015 року про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця ВДВС [PERSON], начальника ВДВС [PERSON] та в.о. начальника ВДВС [PERSON] щодо невжиття своєчасно заходів при проведенні виконавчих дій по виконавчому провадженню за виконавчим листами № 1-кп/235/318/13, виданими 20 березня 2014 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 33889,83 грн. та моральної шкоди у розмірі 100000 грн., завданої злочином, на користь законного представника неповнолітньої [PERSON] з боржника [PERSON], [PERSON], а також низки скарг позивачки на бездіяльність державних виконавців ВДВС до правоохоронних органів на переконання суду свідчать про неналежне виконання своїх процесуальних обовязків посадових осіб державної виконавчої служби та визнання їх бездіяльності неправомірною, і не доводять факту навмисного введення дарувальником обдаровану особу в оману щодо обставин, які мають істотне значення, та існування злочинної домовленості між [PERSON] або його законним представником [PERSON] та працівниками ВДВС щодо вчинення дій (бездіяльності), направлених на ускладнення або здійснення неможливим виконання судового рішення щодо відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням. Так, дійсно, ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2015 року у звязку з наявністю в діях боржника [PERSON] ознак ухилення та перешкоджання виконання рішення суду, що виразилось в приховуванні (відчуженні) нерухомого майна, яке належало йому на момент повноліття, з метою неможливості накладення арешту на майно, а саме на квартиру, що розташована за адресою: м. Красноармійськ Донецької області, вулиця Таманова, 20-Б/44, для примусової реалізації майна державним виконавцем відділу ВДВС, було встановлено тимчасове обмеження в праві виїзду за кордон [PERSON] до повного погашення ним своїх матеріальних зобовязань за виконавчим листом № 1-кп/235/3181, виданим 20 березня 2014 року за вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області про стягнення з нього на користь [PERSON] законного представника неповнолітнього матеріальної шкоди 33889,83 грн. та моральної шкоди в сумі 100000 грн. Однак, зазначене судове рішення розкриває саме можливий мотив вчинення правочину боржником [PERSON], який не має істотного значення для визнання правочину, вчиненого під впливом обману, недійсним. Посилання позивачки в ході зясування обставин справи та дослідження доказів на вчинення [PERSON] оспорюваного правочину під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних для нього умовах через вірогідність позбутися майна у звязку з можливістю накладення на нього арешту державним виконавцем та продаж майна на прилюдних торгах, що також, за думкою позивачки, може бути підставою для визнання такого правочину недійсним, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки не стосуються підстав заявленого нею позову, які відповідно до вимог ч.2 ст.31 ЦПК України могли бути змінені лише до початку розгляду справи по суті. Таким чином, в судовому засіданні не було встановлено фактів умисного введення дарувальником обдарованої в оману щодо обставин, які мають істотне значення, у звязку з чим в задоволенні позову про визнання договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 6 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] 6 квітня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 160, а також скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на зазначену квартиру необхідно відмовити повністю. Згідно ст.88 ЦПК України у звязку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. Відповідно до ст.ст.203, 215, 216, 230 ЦК України,

Outcome: dismissed