Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому просила визнати [PERSON] , [PERSON] , втратившими право користування будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу будинку за №579 від 05.06.2019 року. Позивачка зазначає, що на момент купівлі даного житлового будинку у ньому були зареєстровані [PERSON] - попередня власниця даного житлового будинку, її донька [PERSON] та зять [PERSON] . За усною домовленістю з [PERSON] , вона повинна була в найкоротші терміни після здійснення угоди купівлі-продажу будинку вирішити питання щодо добровільного зняття з реєстрації себе та відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Однак [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 03.10.2019 року Територіальним відділом ЗАЦС м. Нововоронежа управління ЗАЦС Воронежської області РФ, запис акту про смерть №170199360003300362003. Той фак, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою Станично-Луганської селищної ради №894 від 30.06.2021 року та домовою книгою. Позивачка стверджує, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з травня 2014 року по теперішній час у будинку за адресою: [ADDRESS] не проживають, оскільки виїхали на інше постійне місце проживання до РФ, що підтверджується актом обстеження житлового будинку Станично-Луганської селищної ради від 01.07.2021 року. Позивачка вказує, що спілкування з ними не підтримує, а тому вирішити питання щодо добровільного їх зняття з реєстраційного обліку не має можливості. Також, позивачка зазначає, що утримання будинку, в тому числі оплату комунальних послуг здійснює вона та її родина, відповідачі участь у витратах на утримання будинку не приймають, добровільно знятися з реєстрації місця проживання не бажають. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивачка просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, жодних заяв чи клопотань від них не надходило. Враховуючи, що відповідачі про дату та час розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідачі відзивів не подавали, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідачів за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Луганської області 05.06.2019 року, серії ННЕ 136076, зареєстрованого в реєстрі за №579, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , яка придбала його у [PERSON] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №169304557 від 05.06.2019 року. Згідно довідки начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 26.07.2021 року за №110, станом на 01.01.2013 року, по архівній справі - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] Ѕ частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Станично-Луганською державною нотаріальною конторою 11 липня 1992 року, реєстр №2294, Ѕ частка на підставі договору дарування, посвідченого Станично-Луганською державною нотаріальною конторою 27.08.1992 року, реєстр 2819. В зазначеному будинку зареєстровані: відповідачка - [PERSON] , [INFO]., відповідач - [PERSON] , [INFO], що підтверджується довідкою №894 від 30.06.2021 року, виданою заступником селищного голови Станично-Луганської селищної ради, однак відповідачі фактично там не проживають з травня 2014 року, що підтверджується актом обстеження житлового будинку, складеним 01.07.2021 року заступником голови Станично-Луганської селищної ради Макєєвим В.М., підписаним посадовими особами сільської ради: [PERSON] , [PERSON] та сусідами: [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За правилами вказаної правової норми власник майна має право вимагати усунення усяких порушень (перешкод) у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Захист від таких порушень права власності здійснюється за допомогою негаторного позову. Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі №6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. За таких обставин, враховуючи, що відповідачі не проживають у будинку позивача, не є його власниками та не є членами сім`ї позивача, домовленості з позивачкою про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої реєстрації відповідачів у будинку позивачки наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачів таким, що втратили право користування вищевказаним будинком. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 908 грн підтверджується квитанцією №0.0.2180016522.1 від 30.06.2021 року. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача суму понесених останнім судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 908 грн у рівних частинах, а саме по 454 грн із кожного відповідача. На підставі викладеного і

Outcome: approved