Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалась на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 02 квітня 1992 року, посвідченим державним нотаріусом Сганично-Луганської державної нотаріальної контори, реєстраційний № 1241. Позивачка вказує, що вона у даній квартирі зареєстрована з 18 грудня 1976 року по теперішній час, крім неї, в квартирі зарєстрована її донька - [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] виданий Станично-Луганським РВУМВС України в Луганській області, але не проживає в ній з 06 серпня 2014 року по теперішній час. У зв`язку з тим, що [PERSON] зареєстрована у належній позивачці квартирі, остання не може отримати субсидію. Також, позивачка зазначає, що зверталась з заявою до Станично-Луганської селищної ради Щастинського (колишнього Станично-Луганського) району, Луганської області з проханням зняти з реєстрації [PERSON] , але їй відмовили, тому вона змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивачка надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилися, жодних заяв чи клопотань від неї не надходило. Враховуючи, що відповідачі про дату та час розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідачі відзивів не подавали, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідачів за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідно копії договору купівлі продажу, посвідченого державним нотаріусом Сганично-Луганської державної нотаріальної контори Л.І. Остапенко від 02.04.1992 року, зареєстрованого в реєстрі за №1241, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ., належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до довідки начальника КП «Станично-Луганське РБТІ» за №62 від 14.04.2021 року - квартира [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Станично-луганської державної нотаріальної контори 02.04.1992 року за №1241. В зазначеному будинку зареєстровані: позивачка - [PERSON] , відповідачка - [PERSON] , що підтверджується довідкою №361 від 11.03.2021 року, виданою в. о. голови Станично-Луганської селищної ради, однак відповідачка фактично там не проживає з 06.08.2014 року, що підтверджується актом обстеження житлового будинку, складеним депутатом Станично-Луганської селищної ради Ліповою Н.Б. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідачка за місцем своєї реєстрації не проживає з 2014 року, квартирою позивачки не користується, житлово-комунальні послуги та витрати на її утримання не сплачує, домовленості з позивачкою про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої її реєстрації у квартирі позивачки наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачки такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявляла вимог про стягнення з відповідачки на її користь судовий збір, а тому вважає судові витрати залишити за її рахунок. На підставі викладеного і

Outcome: approved