Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої позовні вимоги тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] , в якій окрім неї значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , якій фактично за місцем реєстрації не проживає протягом останніх п`ятнадцяти років. Посилаючись на те, що відповідач не є членом сім`ї позивачки, протягом тривалого часу не проживає у вказаному житловому приміщенні, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляє, а його реєстрація у квартирі яке належить позивачці, створює перешкоди в реалізації нею своїх прав як власником майна, та вона вимушена нести безпідставні витрати на його утримання, просить суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - квартирою [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилась. В матеріалах справи міститься заява представника позивачки адвоката Жовновача А.М., який діє на підставі ордера, серія: ХВ №708136 від 27.10.2020 року, про проведення розгляду справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. 05 березня 2021 року від імені [PERSON] до суду надійшла заява про проведення розгляду справи за позовом [PERSON] до нього, про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, судом встановлено наступне. Згідно із реєстраційним посвідченням Харківського міського бюро технічної інвентаризації від 13.05.1998 року, посвідчено, що квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки ЖЕК «Зенит» №434 від 30.03.1998 року, та записано в реєстрову книгу за реєстровим №59/587/10 13.05.1998 р. Згідно із отриманими судом відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області, [PERSON] , [INFO] , з 09 лютого 1988 року значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Згідно із Актом встановлення фактичного проживання від 02 червня 2020 року, комісією ОСМД «Зеніт» по вул. Космонавтів, буд. 6 у м. Харків, при відвідуванні квартири [ADDRESS] , в якій, за даними паспортного столу зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , встановлений факт фактичного проживання тільки власника [PERSON] . Позивачкою зазначено, а відповідачем не заперечується та не спростовано, що в квартирі [ADDRESS] , відповідач [PERSON] не проживає протягом останніх п`ятнадцяти років, не є членом її сім`ї, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляє, а його реєстрація у квартирі яке належить позивачці, створює перешкоди в реалізації нею своїх прав як власником майна, та вона вимушена нести безпідставні витрати на його утримання. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116Житлового кодексу Української РСР(далі-ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК)із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою». Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що позивачка є власником квартири [ADDRESS] , в якій до теперішнього часу значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , який фактично у вказаному житловому приміщенні не проживає. Договірні відносини між позивачкою та відповідачем щодо винаймання спірного житла - відсутні. Враховуючи, що відповідач добровільно до теперішнього часу з реєстрації у вказаному житловому приміщенні не знявся, а його реєстрація створює перешкоди в реалізації позивачкою своїх прав як власником майна, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] підлягають задоволенню. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом задоволений у повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved