Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та її утримання. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 20.06.2015 року між нею та відповідачем по справі було укладено шлюб, однак через відсутність взаєморозуміння та різних поглядів на сімейне життя, ведення домашнього господарства сторони припинили шлюбні відносини та позивач зазначає, що примирення не можливе, подружжя проживає окремо, а тому позивач просить шлюб розірвати. Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також позивач звернулась з вимогою про стягнення аліментів на утримання дітей та на своє утримання. В обґрунтування даних позовних вимог, зазначає, що відповідач аліменти на утримання дітей в добровільному порядку не надає, офіційно працевлаштований, а відтак має можливість сплачувати аліменти, у зв`язку з цим просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 6000 грн. щомісячно, та на своє утримання в розмірі 1500 грн., до досягнення молодшою дитиною три річного віку, тобто до [INFO] . Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 11 лютого 2020 року позовну заяву було прийнято до розгляду та призначено судове засідання. Сторонам було надіслано копію ухвали суду. У судове засідання позивач не з`явилась, надавши через канцелярію суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити в повному обсязі та розгляд справи провести за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву, в якій зазначив, що вимоги стосовно розірвання шлюбу визнає, щодо аліментів - визнає частково у розмірі чотири тисячі гривень щомісячно, а вимоги щодо утримання [PERSON] не визнає в повному обсязі та просив розглядати справу за його відсутності. Разом з заявою відповідач надав копію довідки про доходи з місця роботи. Згідно з ч. 3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з поданням сторонами по справі заяв про розгляд справи за їх відсутності судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі у судовому засіданні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково враховуючи таке. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 20 червня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 792 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 20 червня 2015 року) (а.с.8). Після державної реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також, судом встановлено, що діти проживають разом з матір`ю [PERSON] , яка перебуває у відпустці по догляду за молодшою дитиною та діти знаходиться на її утриманні. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Як передбачено ст. 12 Європейської Конвенції по правам людини, чоловіки та жінки, які досягли шлюбного віку, мають право вступати в шлюб и створювати сім`ю у відповідності з національним законодавством, яке регулює здійснення цього права. Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З урахуванням того, що можливість примирення між сторонами відсутня, їх сім`я розпалася остаточно з жовтня 2019 року, сторони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, за таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача по справі та інтересам їхніх дітей, а тому шлюб підлягає розірванню. Після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище на « [PERSON] » проте, питання про відновлення дошлюбного прізвища перед судом не ставила. Визначаючи розмір аліментів, який підлягає до стягнення на користь позивача на утримання дітей суд виходить з такого. Як передбачено ст.51 Конституції України та ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (яку ратифіковано Україною 27.02.1991 p.), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч. 1. ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001p. № 2402-111, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про державний бюджет на 2020 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років, до вікової категорії якої належать діти сторін по справі, становить: з 1 січня - 1779, з липня - 1859 гривень, з грудня - 1921 гривня. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 ст. 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Тобто, законодавець передбачив право особи з якою проживає дитина визначатись у якій формі отримувати аліменти: у частці від доходу відповідача або у твердій грошовій сумі. Відповідач є особою працездатного віку, даних про незадовільний стан здоров`я відповідача суду надано не було. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини слід враховувати, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси всіх осіб та має брати до уваги інтереси не тільки позивача, але й відповідача. Відповідач, подав відзив на позов, у якому в цілому не заперечував проти обов`язку щодо утримання своїх дітей. В той же час, зазначив, що розмір аліментів у розмірі 6000 гривень щомісячно є надвисоким. Відповідач надав довідку, відповідно до якої він з 2013 року працює у ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал», та його дохід за останні півроку складає в середньому 8500 грн. щомісячно. З огляду на його матеріальний стан, вважав можливим стягнення з нього аліментів в розмірі 4000 гривень щомісячно, а тому саме у цій частині визнав позов. Таким чином, визначаючи належний до стягнення з відповідача розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. 182 СК України, право дітей на достатній рівень життя, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, а також розмір заробітної плати, наданий відповідачем, суд вважає, що належним розміром аліментів на дитину, є стягнення з відповідача аліментів у розмірі чотирьох тисяч гривень щомісячно з урахуванням індексації на утримання двох дітей, починаючи з 07.01.2020 року (дата надходження позову до суду) що відповідатиме вимогам закону та не порушуватиме прав як позивача, так і відповідача. При цьому мінімальний розмір аліментів на дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, слід звернути увагу на те, що відповідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а тому при зміні стану здоров`я, сімейного стану чи матеріального становища платника аліментів або одержувача аліментів, у сторін є право звернутись до суду із позовом про зменшення або збільшення розміру аліментів. Визначаючи розмір аліментів на утримання позивача, суд виходить з такого. Відповідно до ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Статтею 84 СК України передбачено право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Згідно ч. 2 ст. 84 СК України - дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами по справі, діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають з матір`ю та перебувають на її утриманні. Утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному із подружжя, як правило у грошовій формі. Відповідно до ст. 77 СК України, аліменти сплачуються щомісячно. Таким чином, законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Відповідач вимоги про стягнення з нього аліментів на утримання дружини вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи те, що дружина має право на утримання від чоловіка у разі проживання з нею дитини, того, що відповідач працездатний та відповідно суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача може бути стягнуто аліменти на її утримання у розмірі однієї тисячі гривень щомісячно до досягнення [PERSON] трирічного віку. Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Outcome: partial