Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що [INFO] в [ADDRESS] помер її батько [PERSON] . Після смерті батька позивача відкрилася спадщина, в тому числі на 12/25 часток у праві власності на будинковолодіння [ADDRESS] , що належала померлому як члену колгоспного двору, який не втратив своє право станом на 15 квітня 1991 року. Вказане майно [PERSON] при житті заповів [PERSON] . Спадщину після смерті батька вона прийняла, так як у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини. Інші спадкоємці та особи, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, які прийняли спадщину, після смерті [PERSON] відсутні. Так, мати позивача, дружина померлого - [PERSON] у встановлений законом строк подала заяву про відмову від прийняття спадщини, а сестра позивача [PERSON] є спадкоємицею за заповітом на інше спадкове майно, а саме: на земельну частку (пай), яка належала батькові. Однак оформити це спадкове майно в нотаріальній конторі позивач не має можливості, через приналежність житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] до суспільної групи домогосподарств «колгоспний двір». За вказаних обставин представник позивача просить суд визнати за позивачем [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька [PERSON] , померлого [INFO] , на вищезазначене спадкове майно. В судове засідання учасники справи не з`явились, однак попередньо подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі, при цьому представник позивача [PERSON] згідно з ордером Галіцина В . В. в поданій заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, судові витрати просить залишити за позивачем та не стягувати їх з відповідачів; представник відповідача - сільський голова Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області Кравченко В.В. в поданій заяві зазначив, що позовні вимоги сільська рада визнає; відповідач [PERSON] в поданій заяві зазначила, що також визнає позовні вимоги [PERSON] . Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази, надані учасниками справи та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом установлено, що [INFO] в [ADDRESS] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.10.2003 (а.с. 10). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва № 264 про право особистої власності на жилий будинок від 05 червня 1987 року, виданого виконкомом Вінницької районної ради народних депутатів на підставі рішенняВінницької районної ради № 271 від 24 жовтня 1986 року та рішення виконкому Вінницько-Хутірської сільської ради від 08 січня 1986 року № 6, за яким цілий житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] , належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (а.с. 20), а також копіями виписок з погосподарських книг Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 35-53). Відповідно до копії технічного паспорта, виготовленого ФОП [PERSON] станом на 17.09.2019, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , складається з: житлового будинку літ. «А», веранди літ. «а», навісу літ. «а1», прибудови літ. «а2», веранди літ. «а3», сараю літ. «а4», сараю літ. «а5», сараю літ. «Б», погребу літ. «п/Б», сараю літ. «В», сараю літ. «Д», огорожі 1-2, колодязю літ. «К» (а.с. 23-27). Згідно з копією договору дарування від 15 січня 1992 року, [PERSON] подарував [PERSON] 13/25 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21-22). 19 вересня 2002 року [PERSON] на випадок своєї смерті заповів належну йому частку (пай), яка перебуває в КСП ім. Шевченка [ADDRESS], посвідчену сертифікатом [NUMBER], в рівних частках [PERSON] і [PERSON] ; належний йому житловий будинок (12/25 частин), який знаходиться в [ADDRESS] , заповів [PERSON] . 19 вересня 2002 року цей заповіт було посвідчено секретарем Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області Поліщук Т.В. та зареєстровано у реєстрі за № 96. Згідно з відміткою на зворотній копії заповіту, станом на 06 липня 2004 року (після смерті спадкодавця) по наявних у виконкомі даних цей заповіт не змінено і не відмінено, що підтверджується його копією (а.с. 12). Крім того, [PERSON] та [PERSON] (діти спадкодавця), а також [PERSON] (дружина спадкодавця) були спадкоємцями першої черги за законом після смерті [INFO] [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 13) та копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с. 15), а також копіями виписок з погосподарських книг Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району вінницької області (35-53). Рішенням № 145 виконавчого комітету Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 27.06.2019 поштову адресу будинковолодіння, що належить гр. [PERSON] 13/25 часток, померлому гр. [PERSON] Дорофійовичу 12/25 часток, змінено та присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з цього рішення (а.с. 29). З довідки № 1158, виданої виконкомом Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 13.08.2019, вбачається, що гр. [PERSON] дійсно за життя володів, користувався та розпоряджався 12/25 частками будинковолодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30). Зазначене також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання спадкодавця [PERSON] (а.с. 34), а також копіями виписок з погосподарських книг Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 35-53). З довідки № 1159, виданої виконкомом Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області 13.08.2019, вбачається, що згідно з записами в земельно-кадастровій (земельно-шнуровій) книзі за гр. [PERSON] рахувалась земельна ділянка площею 0,20 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення загальних зборів КСП ім. Шевченко с. Вінницькі Хутори № 2 від 28.04.1990, земельну ділянку площею 0,10 га гр. [PERSON] перевів на гр. [PERSON] та площею 0,10 га на гр. [PERSON] . Гр. [PERSON] приватизував та виготовив документи на приватну власність на земельну ділянку площею 0,1264 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , яку після його смерті успадкувала його дочка гр. [PERSON] . Гр. [PERSON] приватизувала та виготовила документи на приватну власність на земельну ділянку площею 0,1144 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (а.с. 32). [PERSON] був чоловіком позивача та відповідно зятем [PERSON] , померлого [INFO] , що вбачається з копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 06.11.1977 (а.с. 14). [INFO] в [ADDRESS] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.07.2018 (а.с. 11). З акта від 16.09.2019, затвердженого Вінницько-Хутірською сільською радою Вінницького району Вінницької області, вбачається, що родина [PERSON] , [INFO], а саме: сама [PERSON] , її чоловік [PERSON] , [INFO], та донька [PERSON] , [INFO], дійсно з лютого 1991 року перейшли на постійне проживання у власний будинок [ADDRESS] , який фактично будували ще з 1988 року і з цього часу постійно не проживають в будинку [ADDRESS] ), не беруть участь своєю працею та коштами у веденні господарства двору. [PERSON] та чоловік [PERSON] з 1988 року почали будівництво власного будинку [ADDRESS] , саме в його будівництво вкладали з 1988 року свої кошти та працю. [PERSON] та її донька [PERSON] , [INFO], з 1990 року проживали в окремій частині будинку [ADDRESS] ), яка була подарована [PERSON] батьком [PERSON] . В цій частині будинку, яка була подарована батьком, [PERSON] постійно проживає по теперішній час (а.с. 28). З постанови державного нотаріуса Вінницької районної державної нотаріальної контори № 1916/02-31 від 18.09.2019, вбачається, що у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] на 12/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , [PERSON] було відмовлено через приналежність даного будинковолодіння до суспільної групи домогосподарств «колгоспний двір» (а.с. 54-55). З копії спадкової справи № 353/2004, заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що з заявами про прийняття спадщини за заповітом у визначений законом строк звернулись [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] у визначений законом строк звернулась до нотаріальної контори із письмовою заявою про відмову від прийняття обов`язкової частки в спадковому майні після смерті свого чоловіка [PERSON] (а.с. 65-76). Згідно з вимогами ст. 7 Конституції СРСР (в редакції1936 року) колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно до затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі тавідомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначавсяВказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками,затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК України (в редакції 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів), майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Так, з досліджених судом письмових доказів установлено, що за життя [PERSON] був єдиним членом 12/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а спадкоємицею за заповітом, яка у визначений законом строк прийняла спадщину на вказане майно, є його дочка [PERSON] , що визнається відповідачами по справі. Відповідно до статті 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Стаття 534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначала, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до статті 535 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Частиною ч 2 статті 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначено, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Судом є установленим, що після смерті [INFO] [PERSON] з заявами про прийняття спадщини за заповітом у визначений законом строк звернулись [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] у визначений законом строк звернулась до нотаріальної контори із письмовою заявою про відмову від прийняття обов`язкової частки в спадковому майні після смерті свого чоловіка [PERSON] .За життя [PERSON] був єдиним членом 12/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а спадкоємицею за заповітом, яка у визначений законом строк прийняла спадщину на вказане майно, є його дочка [PERSON] , що визнається відповідачами по справі. Особа має право звернутися до суду з відповідним позовом, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. Установлено, що оформити свої спадкові права на 12/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , позивач [PERSON] в нотаріальному порядку не має можливості через приналежність будинку до суспільної групи домогосподарств - «колгоспний двір», в зв`язку з цим нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказане спадкове майно. Оскільки судом є установленим, що позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказане спадкове майно, іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у неї немає, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до абзацу 3 пункту 24 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що дає суду законні підстави для задоволення позову. За клопотанням позивача суд вважає залишити за нею судові витрати по справі.

Outcome: approved