Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] , в якому просить; 1/надати їй дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] , за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до досягнення повноліття дитини, а саме на періоди: 01.06.2020-30.06.2020, 01.06.2021-30.06.2021, 01.06.2022-30.06.2022, 01.06.2023-30.06.2023, 01.06.2024-30.06.2024, 01.06.2025-30.06.2025, 01.06.2026-30.06.2026; 2/дозволити їй або її офіційному представнику без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України до країн ближнього та дальшого зарубіжжя до досягнення нею повноліття у вищезазначені періоди. Свої вимоги обгрунтовує тим, що Свої вимоги обгрунтовує тим, що вона з відповідачем у період з 23.12.2006р. по 14.10.2009р. перебували в шлюбі, який розірвано і від якого мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] ; за рішенням суду місце проживання дочки після розлучення визначено з нею й у даний час дитина проживає разом з нею, перебуває на її утриманні. Відповідач участі у вихованні дочки не бере, проте всупереч інтересам дитини перешкоджає її відпочинку та оздоровленню, на численні звернення у наданні згоди на виїзд дочки за кордон безаргументовано відмовляє. Позивачка в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи без її та дитини участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі; не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи за місцем реєстраційного обліку (ч.7, 8 ст.128 ЦПК України), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, але своїм процесуальним правом на участь не скористався, про причини неприбуття не повідомив, відзиву на позов не подав. Третя особа орган опіки та піклування Київської районної в м. Полтаві ради своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні не скористалась, пояснень щодо позову або відзиву не подала, надавши письмовий висновок щодо розв`язання даного спору, а також заяву про розгляд справи без їх участі. Тому, зі згоди позивачки суд ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач), шлюб між якими розірвано в 2009 році, є батьками малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована й проживає з матір`ю в [ADDRESS] ; батько дитини зареєстрований і проживає окремо в [ADDRESS] , що підтверджується копіями паспортів, свідоцтва про народження дитини, довідок державного реєстратора Борзнянської міської ради №298 від 17.03.2020р., КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради №5294 від 26.03.2020р. Крім того, відповідно до висновку та рішення органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради №15 від 12.05.2020р. підтверджено місце реєстраційного обліку та фактичного проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю в [ADDRESS] , та вважають за доцільне надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитини [PERSON] без згоди батька [PERSON] . Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено положеннями ст.7 СК України, згідно яких жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Водночас спір щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, може бути вирішений органом опіки та піклування чи судом (ст.158, 159 СК України). Зазначеними нормами СК України, Конвенції про права дитини, усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справа «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року) закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Приписи ч.1 ст.33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. Водночас, відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Проаналізувавши вищевказані положення національного законодавства та норми міжнародного права, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року по справі №712/10623/17 сформулювала правову позицію, згідно якої з огляду на приписи ст.124 Конституції України, ст.15 ЦК України при наявності до того підстав дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі судового рішення. Разом з тим, після надання вказаного правового висновку 28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», яким було внесено зміни до ст.157 СК України, що регламентують вирішення батьками питань щодо виховання дитини. Зокрема, згідно з абз.1 ч.5 ст.157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. На виконання внесених змін до ч.5 ст.157 СК України постановою Кабінету Міністрів України №619 від 22 серпня 2018 року також були внесені відповідні зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року. Так, відповідно до п.3, 4 вказаної оновленої постанови Уряду виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється: 1/ за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2/ без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; 3/ без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Відтак, аналіз зазначених змін до чинного законодавства вказує на те, що з 28 серпня 2018 року тимчасовий виїзд за кордон дитини, яка не досягла 16-річного віку, без згоди другого з батьків на строк до одного місяця можливий без ухвалення відповідного судового рішення в разі визначеного (підтвердженого) в рішенні суду чи органу опіки та піклування спільного проживання дитини з тим батьків, який має намір такого виїзду з дитиною. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивачка в своїй заяві просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон без згоди батька їх малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в межах календарного року на строк до одного місяця (з 01 по 30 червня), надані нею довідка з місця проживання та рішення органу опіки та піклування підтверджують (визначають) факт спільного проживання та реєстраційного обліку матері з дитиною. Отже, зазначені обставини вказують на відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] у заявлений нею спосіб щодо ухвалення судового рішення про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, оскільки в силу приписів ч.5 ст.157 СК України, п.3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995р. (із змінами та доповненнями) на даний час у позивачки не існує перешкод для виїзду з малолітньою дочкою за межі України без згоди відповідача строком до одного місяця (як то вказано в заявлених вимогах), тобто дане питання [PERSON] не позбавлена можливості вирішити у позасудовому порядку, а жодних доказів порушення, невизнання чи оспорювання її та дочки прав позивачка суду не надала. Інших обставин для надання дозволу на тимчасовий виїзд її дочки за кордон без згоди батька саме на підставі рішення суду позивачка не навела. Крім того, 26 жовтня 2023 року дитині сторін виповнюється 16 років, після чого вона у відповідності до вимог чинного законодавства має право самостійно без згоди чи супроводу батьків виїздити за межі України, в зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] в частині періодів з 01.06.2024-30.06.2024, 01.06.2025-30.06.2025, 01.06.2026-30.06.2026 є безпідставними. Інша вимога [PERSON] про надання дозволу без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду дочки за кордон також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від зазначеної першої вимоги, в задоволенні якої відмовлено. Вказані питання позивачка також має можливість вирішити в позасудовому порядку. Отже, наведений висновок суду з урахування внесених змін до законодавства не суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій в постанові від 04 липня 2018 року по справі №712/10623/17. Таким чином, враховуючи викладені обставини, даний позов [PERSON] є необгрунтованим і не підлягає задоволенню в повному обсязі. Оскільки в задоволенні позову суд відмовляє повністю, то у відповідності до ст.141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed