Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд їх спільної неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька. Свою заяву позивач мотивує тим, що під час перебування сторін у шлюбі у них [INFO] народилась донька [PERSON] . У 2014 році їх шлюбні відносини були як фактично, так і офіційно припинені (рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.11.2014 року). Донька зареєстрована та проживає з позивачем. Про забезпечення дитини всім необхідним дбає позивач. Відповідач за рішенням Придніпровського районного суду від 17.09.2014 року нерегулярно сплачує аліменти, спілкується з дитиною дуже рідко, в дитячому садочку доньку не відвідував, на свята не приходив, не цікавився освітнім процесом. На даний час позивач працевлаштувалася на роботу за кордоном в Естонській республіці, де роботодавець забезпечує житлом її та доньку і покриває більшу частину витрат пов`язаних з проживанням. За місцем роботи позивача в Естонській республіці донька має змогу також навчатися. Для отримання дозволу на виїзд доньки позивач зверталася до відповідача, але він проігнорував прохання та сказав, що дану проблему слід вирішувати позивачу самостійно. Оскільки така відмова відповідача не відповідає інтересам дитини на проживання з одним з батьків, на освіту та гармонійний розвиток, позивач вимушена звернутися до суду. У підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явилась, але надала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Оскільки сторони подали заяви про розгляд справи без їх участі, відповідач подав заяву про визнання позову, а у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд проводить підготовче засідання за відсутності позивача та відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.11.2012 року [PERSON] народилася [INFO] , а батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з копії рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.11.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. На підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.09.2014 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку. Відповідно до характеристики на [PERSON] 2012 р.н., надану дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) № 45 «Теремок», батько [PERSON] участі у вихованні та зростанні дитини не приймає. На святах присутнім не був. В садочок дитину не приводив і не забирав. Як вбачається з копії гарантійного листа компанії Еxpert NDT OU від 31.05.2019 року (Талін, Естонська республіка), [PERSON] , приїжджає на роботу в даній компанії, заробітна плата становить 1315 євро в місяць. Також їй і її доньці надають житло і компенсують більшу частину її витрат пов`язаних з проживанням та роботою в Естонії. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Конституція України, гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. При розгляді вказаної справи суд бере до уваги правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2019 року у справі № 712/10623/17, згідно якої інтереси батьків мають право на реалізацію такою мірою та в такий спосіб, які відповідатимуть саме інтересам забезпечення повноцінного розвитку та зростання неповнолітньої дитини. Суд має виходити з того, що правам батька неповнолітньої дитини кореспондують відповідні обов`язки, які мають виконуватись батьками. Відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон з матір`ю, чим порушує права дитини, що є пріоритетними для суду у цих правовідносинах. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України, передбачено, що при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю (що визнається відповідачем), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; та враховуючи, що матір має постійну роботу, житло в Естоніській республіці і здатна забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до обгрунтованого висновку про те, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Естонської республіки із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини, тому позов підлягає до задоволення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн. На підставі зазначеного та

Outcome: approved