Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання у зв'язвку з припиненням шлюбних відносин в період з 01.01.2000 року по 07.04.2014 року та визнання за нею права власності на нерухоме майно і зокрема: - квартиру [ADDRESS] - квартири [ADDRESS] - приміщення (частину першого поверху площею 22,5 кв.м.) в [ADDRESS] - офісного приміщення за адресою [ADDRESS] В обґрунтування заявленого позову [PERSON] зазначила, що з відповідачем по справі вона 25.01.1992 року зареєструвала шлюб, який було розірвано відповідно до рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області 28.02.2014 року. Перебуваючи в шлюбі у них народився син - [PERSON], [INFO] року. Враховуючи важке матеріальне становище в сім'ї, наявність на утриманні малолітнього сина, небажання відповідача займатись матеріальним забезпеченням сім'ї вона змушена була залишити сім'ю та виїхати за межі України для працевлаштування в жовтні 1994 року, де проживає та працює і на даний час. Після працевлаштування в Римі, існування шлюбу з відповідачем носило формальний характер. За час окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин нею за особисті приватні кошти було придбано в м. Ковелі нерухоме майно, що скаладається з квартири [ADDRESS] квартир [ADDRESS], приміщення першого поверху площею 22,5 кв.м. в [ADDRESS] та офісне приміщення за адресою [ADDRESS] На зазначені об'єкти нерухомого майна право власності зареєстровано за нею в тому числі відповідачем по виданих нею довіреностях № 3899 від 21.08.2006 року, № 2343 від 30.05.2007 року, № 2202 від 13.08.2010 року. Зазначила, що уповноважувала укладати угоди саме відповідача, так як отримані від надання в оренду вказаних приміщень кошти мали витрачатись на утримання їх сина [PERSON], оскільки відповідач матеріально його не забезпечував. Після того як вона дізналась, що відповідач витрачав отримані за надання в оренду приміщень кошти на свої потреби, а не на утримання сина, вона 13.08.2012 року припинила дію раніше виданої на ім'я відповідача довіреності від 13.08.2010 року. Стверджує, що офіційному припиненню шлюбу раніше заважало те, що вона не часто приїздила в Україну, у них з відповідачем залишалась в Україні спільна дитина, а також на той час не бажала травмувати своїх та відповідача батьків. Зазначила також, що починаючи з 2000 року відповідач не утримував дитину, не надавав їй матеріальної допомоги, а всі витрати несла вона та придбала нерухомість для забезпечення майбутнього свого сина, при цьому зберігала зароблені за кордоном кошти, у свого батька, [PERSON], до його смерті [INFO] року та рядом довіреностей уповноважувала [PERSON] укладати угоди на придбання майна. Враховуючи інтереси на той час неповнолітнього сина, 13.08.2010 року надала відповідачу довіреність щодо вчинення від її імені правочинів з нерухомістю, крім її відчуження, надання її в оренду з метою отримання коштів від неї та забезпечувати матеріально, таким чином, сина. Однак, відповідач використовував отримані кошти не за призначенням, а на власні потреби, про що свідчить і виникла заборгованість за надані комунальні послуги за лютий - квітень 2014 року перед ПАТ «Волиньобленерго» та РЖКП № 1. [PERSON] не витрачав кошти і на утримання майна, а тому вона припинила дію, раніше виданої на його імя' довіреності. Після цього він в свою чергу вимагав видати іншу довіреність на його ім'я, пообіцявши, що в противному випадку звернеться до суду з позовами про поділ майна та розлучення. За його позовом 28.02.2014 року їх шлюб було розірвано. Зазначені обставини на її думку свідчать про фактичне припинення шлюбних відносин з відповідачем з часу її виїзду на заробітки за межі України. 15.09.2014 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.10.10 року удаваною угодою. В обгрунтування зустрічного позову останній зазначив, що 06.05.2008 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено Заяву-згоду на купівлю [PERSON] квартири [ADDRESS]. В даній заяві стверджується, що гроші, які витрачаються на купівлю даного майна є спільною сумісною власністю і придбане майно буде об'єктом спільної сумісної власності як таке, що набувається ними під час шлюбу. Зазначений договір укладався в інтересах сім'ї і відповідав їх спільному волевиявленню. Перебуваючи в Україні [PERSON] в серпні 2010 року та він обговорили та прийняли спільне рішення про придбання частини нежитлового приміщення, що знаходиться в [ADDRESS] за спільні кошти для ведення сімейного бізнесу. Ними було погоджено, що договір купівлі-продажу цього об'єкта нерухомості буде укладено як удавану угоду із зазначенням, що об'єкт придбано в особисту приватну власність [PERSON], а не у спільну сумісну власність, хоча дане майно було придбане за їх спільні кошти. Вважає укладений договір від 27.10.2010 року про придбання офісного приміщення площею 42,8 кв.м. по [ADDRESS], як удавану угоду, при цьому просить застосувати правовідносини про придбання даного об'єкта у спільну сумісну власність. Ухвалою суду від 18.09.2014 року зазначені позови об'єданні в одне провадження та прийняті до спільного розгляду. В судовому засіданні представник позивача, за первісним позовом, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову просить відмовити, підтримавши подані суду заперечення, в яких зазначила, що приміщення по [ADDRESS] було придбано [PERSON] 27.10.2010 року на підставі відповідного договору купівлі-продажу, в якому зазначено, що покупець в особі представника, приймає у особисту приватну влсність майно і сплачує за нього визначну в договорі грошову суму. Оскільки офісне приміщення було придбане [PERSON] за особисті кошти, воно і належить їй на праві особистої приватної власності, так як сторони свідомо уклали цей договір та бажали настання відповідних наслідків, які з цього слідують. В своїй заяві, яка є нотаріально засвідченою відповідач [PERSON] підтверджує, що майно придбано за особисті кошти [PERSON] і воно буде належати їй на праві особистої власності, а він не має та не буде мати в майбутньому ні матеріальних, ні моральних претензій щодо даного нерухомого майна. Крім того, даною угодою, [PERSON] стверджує, що розуміє значення своєї письмової згоди і вона не є фіктивною чи удаваною. Зазначає також в запереченні, що в провадженні Ковельського міьскрайонного суду перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій відповідач просить суд визнати за ним право власності на квартири та приміщення, що знаходиться по [ADDRESS], а оспорюване ним в даному зустрічному позові офісне приміщення по [ADDRESS] залишити у власності [PERSON] Поряд з цим зауважує, що договір купівлі-продажу зазначеного майна був укладений 27.10.2010 року від імені [PERSON] відповідачем по справі і з цього часу ці обставини йому добре відомі, однак останній після спливу строку позовної давності звертається до суду із даним позовом. Іншим доказом придбання приміщення за власні кошти [PERSON] є копія платіжного доручення від 08.09.2010 року, де зазначено, що [PERSON] передає [PERSON] 45000 євро. В судовому засіданні представник позивача додатково також пояснила, що на її думку та із слів [PERSON] їй відомо, що відповідач власних коштів на придбання майна не мав, не мав він і постійного заробітку, що частково підтверджуєтсья записами в його трудовій книжці. Фактично з часу виїзду позивачки за кордон вони припинили шлюбні відносини, перестали між ними існувати спільні інтереси крім піклування за сином. Вона, [PERSON], маючи високу заробітну плату в сумі 1200 євро на місяць та працюючи на декількох роботах періодично передавала кошти в Україну для придбання нерухомого майна. Допомагала і відповідачу створити свій бізнес. Видавала довіреності [PERSON] на операції з нерухомістю так як мала надію, що останній буде піклуватись про їх сина. Вважає, що все спільне нерухоме майно придбано за її кошти без участі відповідача, а тому воно є її особистою приватною власністю. В судовому засіданні [PERSON] в задоволенні первісного позову просить відмовити, а зустрічний позов задовольнити, підтвердивши свої надані суду заперечення, в яких зазначається, що в сім'ї сторін не було тяжкого матеріального становища, вони проживала в квартирі окремо від батьків, він виїжав на заробітки в Німеччину, Польщу, Росію, сім'я мала автомобіль, а спільна дитини була повністю забепеченою. Від'їзд позивачки на заробітки в Італію було їх спільним рішенням. Грошей на утримання малолітнього сина позивачка не надсилала, так як в цьому не було ніякої необхідності, а лише час від часу вона передавала йому та сину одяг, за яким він їздив до Польщі. Після смерті батька позивачки, [PERSON] в 2004 році, його дружина [PERSON] проживала разом з ним та сином до дня її смерті. Він, як чоловік [PERSON] турбувався про неї і після смерті останніх організовував їх поховання та встановлював надгробні пам'ятники. Все спільне майно було придбане ними під час шлюбу за їх спільні кошти. Він продав квартиру його батьків і частина вилучених коштів була витрачена на придбання приміщення, що знаходиться в [ADDRESS] в жовтні 2010 року. Об'єкти нерухомого майна, які вони придбали потребували ремонту і він власними силами ремонтував їх. Позивачка щорічно в серпні місці приїздила в Україну і вони до 2012 року продовжували шлюбні стосунки, узгоджували використання спільних коштів і тому подібне. На підтвердження цих фактів 12.11.2012 року посадовою особою посольства України в Італії посвідчувався підпис [PERSON] на письмовій згоді, на той час його дружини, на продаж майна, що перебуває у спільній сумісній власності, а саме гаража [NUMBER], який розташований по вул. Грибоєдова в м. Ковелі. В подальшому нотаріально посвідчувався договір купівлі-продажу гаража 14.02.2011 року і в ньому заначено, що гараж належить йому на праві спільної-сумісної власності подружжя згідно з договором купівлі-продажу посвідченого 16.10.2006 року. Вважає, що ці докази підтверджують ті обставини, що в зазначений в позові період він та позивачка вели спільне господарство, володіли, користувалися та розпоряджались спільним майном. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судововму засіданні також додатково пояснив, що з часу виїзду позивачки за кордон і до 2012 року їх сім'я була міцною. Він виховував та утримував спільного сина, піклувався про своїх та відповідачки батьків. Ствердив, що піклувався про батьків відповідачки до їх смерті, тобто батька, який помер в 2004 році та матір, яка померла в 2007 році. Раніше часто виїздив на заробітки за кордон, заробляючи щомісячно приблизно 1500 доларів США, а коли тяжко захворіла його мати він змушений був доглядати її та, маючи невеликий свій бізнес проводив ремонт кузовів автомобілів шляхом зварювальних робіт, шпаклівки та фарбування їх і за це отримував на його думку значні кошти. [PERSON] нею зароблені кошти за кордоном передавал йому і вони за спільні кошти придбавали в м. Ковелі нерухомість. По приїзду [PERSON] щорічно в м. Ковель підтримували з нею подружні стосунки, проживали разом, мали спільних друзів та планували свій сімейни бюджет, спільно підшукували нерухомість та укладали договори купівлі-продажу її, використовуючи спільні кошти. Коли вони придбали офісне приміщення по [ADDRESS], то витратили на це 107000 доларів США, з яких 35000 були їх спільними коштами і ця сума була передана як завдаток, 45000 євро було вислано в його адресу позивачкою з Італії. Пізніше [PERSON] ще надсилала кошти, а він в свою чергу продав автомобіль та гаражі. [PERSON] ствердив також, що у випадку необхідності власними силами проводив ремонт придбаних квартир та офісних приміщень. Вважає, що це спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому в задоволенні первісного позову просить відмовити. Щодо оформлення у приватну особисту власність [PERSON] офісного приміщення по [ADDRESS] пояснив, що таке рішення було прийняте ними в зв'язку з домовленістю так як він боявся, що у випадку несплати якихось податкових платежів ним, або при інших обставинах на це приміщення могло би бути звернуто стягнення, а оскільки [PERSON] мала постійне місце проживання в Італії, то таке стягнення було би проблематичним. Підтвердив, що ця угода є удаваною. Предстваник [PERSON] в судовому засіданні також в задоволенні первісного позову просила відмовити, а зустрічний позов задовольнити, виходячи з того, що все придбане майно стало результатом спільної праці подружжя і придбавалось воно за спільні кошти сторін. На підтвердження того є ведення бізнесу [PERSON], його виїзду на заробітки за кордон, утримання батьків відповідачки та сина, надання довіреностей на укладення угод купівлі-продажу від іменів [PERSON] останньому і т.п. Вважає також договір купівлі-продажу офісного приміщення по [ADDRESS] удаваною угодою з підстав придбання його у особисту приватну власність [PERSON] та просила застосувати до цих правовідносин наслідки придбання цього об'єкта у спільну сумісну власність. Ствердила, що [PERSON] змушений був погодитись на укладення договору купівлі-продажу цього майна у приватну власність [PERSON] так як на той час були відсутні необхідні документи, що стосувались права користування земельною ділянкою прибудинкової території цього приміщення у продавця [PERSON] і у випадку її звернення до суду про недійсність правочину не виключало задоволення такого позову, а звернення про розірвання його було би проблематичним так як [PERSON] на той час постійно проживала в Італії. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з'явилась з причин її відсутності на території України. Враховуючи думку сторін про те, що договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] фактично не зачіпає її інтересів, її місце перебування невідоме, то суд вважає за можливе ухвалити рішення по наявних у справі доказах. Суд, заслухавши представника позивача за первісним позовом, відповідача та його представника, допитавши свідків та дослідивши письмові докази приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом та відмову в задоволенні вимог [PERSON] за зустрічним позовом із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 25 січня 1992 року. Від шлюбу мають дитину, а саме сина [PERSON] 1994 року народження. Шлюб розірвано на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду 28 лютого 2014 року. Відповідно до витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно в період шлюбу [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] 12.09.2003 року (а.с. 28); - частини першого поверху будівлі, а саме приміщення полощею 22,5 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] 06.09.2005 року (а.с. 24) - квартири в [ADDRESS], 11.09.2006 року (а.с. 27); - квартири, що знаходиться в [ADDRESS] 19.08.2008 року (а.с. 26); - офісного приміщення площею 42/8 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS], 02.11.2010 року (а.с. 25). Зазначене нерухоме майно було придбано у власнсть на підставі договорів купівлі-продажу нерухомого майна і зокрема: - 08.09.2003 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру в [ADDRESS] (а.с. 197); - 20.08.2005 року [PERSON] від імені якої на підставі довіреності посвідченої нотаріально [PERSON] придбав у [PERSON] частину першого поверху площею 22,5 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] (а.с. 194); - 22.08.2006 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 196); - 06.05.2008 року [PERSON] від імені якої на підставі довіреності посвідченої нотаріально [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 195); - 27.10.2010 року [PERSON] від імені якої на підставі довіреності посвідченої нотаріально [PERSON] придбав у [PERSON] офісне приміщення площею 42,8 кв.м. по [ADDRESS] (а.с. 193) Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є о'бєктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому статтею 69 СК України визначено, що розірвання шлюбів не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу. Отже, підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначані цим Законом. За змістом цієї норми, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті цього майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна сумісна праця подружжя. Поряд з цим, ст. 57 ч. 6 СК України зазначає, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Тобто застосовуючи цю норму Закону підлягає доказуванню не тільки сам факт окремого проживання,але й фактичне припинення шлюбних відносин. Виходячи з цього, суд вважає, що навіть у випадку, коли майно набуте дружиною і чоловіком під час окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (але без сепарації) поширюється презумпція права спільної сумісної власності. Тому, у випадку спору сторін, слід довести належними та допустимими доказами, що певне майно було придбано одним із подружжя саме в період окремого проживання. Констатуючи той факт, що придбане в період шлюбу нерухоме майно, а саме: - 08.09.2003 року квартира за адресою [ADDRESS] - 31.08.2005 року частина приміщення першого поверху по [ADDRESS] - 22.08.2006 року квартира по [ADDRESS] - 06.05.2008 року квартира по [ADDRESS], належить до спільної сумісної власності подружжя, суд виходить з наступних доказів, які були предметом дослідження при розгляді справи. Так, після від'їзду за межі України позивачки [PERSON] в кіцні 1999 року для працевлаштування, з відповідачем [PERSON] залишилась проживати та фактично перебувала на його утриманні спільна малолітня дитина, а саме [PERSON] [INFO]. В середині літа 2001 року [PERSON] разом із малолітнім сином перебували за місцем проживання позивачки в Італії. Ці обставини стверджуються заявленим позовом та заявою [PERSON] в Посольстві Італії в Україхні про те, що вона дає згоду на оформлення проїзних документів на виїзд за кордон свого сина в супроводі його батька [PERSON] (а.с. 32). Перше спільне майно, а саме кваритира [ADDRESS] була придбана 08.09.2003 року та зареєстрована на ім'я [PERSON] В подальшому тобто 31.08.2005 року була придбана частина першого поверху будівлі по [ADDRESS] при цьому в договрі купівлі-продажу зазначено, що [PERSON] придбала це майно через свого представника [PERSON] 22.08.2006 року [PERSON] було придбано квартиру по [ADDRESS], а в подальшому 06.05.2008 року квартиру по [ADDRESS] через свого представника [PERSON] При цьому в договорі купівлі-продажу квартири (а.с. 195), «предмет договору» зазначено, що продавець продає майно у приватну спільну сумісну власність подружжя покупця (в особі представника), а покупець в особі представника приймає у спільну сумісну власність це майно. Даючи згоду на придбання цієї квартири [PERSON] в своїй нотаріально посвідченій заяві (а.с. 166) від 06.05.2008 року дає згоду на купівлю його дружиною [PERSON] квартири [ADDRESS] та підтверджує, що гроші які витрачаються на купівлю нерухомого майна є спільною сумісною власністю. Придбане майно також буде об'єктом спільної сумісної власності. При цьому стверджує, що договір купівлі-продажу укладається його дружиною в інтересах сім'ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і цей договір відповідає їхньому спільному волевиявленню. Отже, даючи аналіз наведеним вище письмовим доказам, суд приходить до переконання, що наведені факти і зокрема твердження сторін в письмових доказах (договір купівлі-продажу квартири та заява [PERSON] від 06.05.2008 року) свідчать про ті обставини, що сторони по справі до цього часу мали спільний бюджет, не втратили інтересу один до одного, придбавали майно в інтересах сім'ї та бажали набуття майном статусу спільної сумінсої власності подружжя. Даний висновок суду грунтується на інших доказах по справі. Про підтримання подружніх стосунків станом на 2010 рік свідчить і Заява-згода [PERSON], яка була подана Консульському відділу Посольства України в Італії, в якій остання дає згоду на продаж її чоловіком [PERSON] набутого ними під час шлюбу за спільні кошти у спільну сумісну власніть подружжя, гаража [NUMBER], що знаходиться в м. Ковелі по вул Грибоєдова. При цьому вона стверджує, що договір купівлі-продажу відповідає інтересам сім'ї (а.с. 113). Договором купівлі-продажу вказаного гаража від 14.02.2011 року також підтверджуються зазначені вище обставини про те, що гараж, який знаходиться за вказаною адресою належав сторонам по справі на праві спільної сумісної власності подружжя згідно договору купівлі продажу гаража, посвідченого 16.10.2006 року приватним нотаріусом за реєстаційним № 5530 (а.с. 64). Про підтримання подружніх стосунків свідчить і видана на ім'я [PERSON] нова довіреність від 13.08.2010 року, якою позивачка уповноважує останнього вчиняти від її імені правочини щодо розпорядження майном за винятком його відчуження. (ас 169) Про саме такі стосунки сторін свідчать і показання допитаних в судовому засіданні свідків, а саме: - [PERSON], який в судовому засіданні показав, що десь в 1996-1997 роках став добре знати сім'ю [PERSON]. Ствердив, що коли в Україну приїздила [PERSON], то в нього не виникало сумніву про те, що це хороша сім'я. Він неодноразово перебував у них в квартирі, допомагав [PERSON] в ремонті придбаної ними нерухомості. На прохання останнього зберігав у себе гроші на придбання нерухомого майна [PERSON]. Свідок також ствердив, що [PERSON] раніше часто виїздив за кордон, мав свій бізнес, тобто міні сервіс по ремонту автомобілів. Свідок [PERSON] показав, що в кінці 2010 року фактично придбав гараж у [PERSON] проте офіційно договір купівлі-продажу було проведено у 2011 році, після отримання на це згоди [PERSON] Ствердив, що час від часу зустрічав дружину [PERSON], які перебували разом і в нього не було сумнівів, що це сім'я. [PERSON] в судовому засіданні також показав, що перебував у дружніх стосунках з сім'єю [PERSON] Підтвердив, що останній часто виїздив на заробітки, а коли створив свій бізнес по ремонту автомобілів то допомагав йому облаштовувати приміщення для цього. Коли приїзджала [PERSON], то була задоволена їх роботою та висловлювала думку про спільне продовження ними цього бізнесу. Після придбання квартир допомагав [PERSON] проводити там ремонт. По приїзду [PERSON] в Україну вони разом відпочивали, підтримували дружні стосунки. Підтвердив також, що був очевидцем коли [PERSON] доглядав тяжко хвору матір [PERSON] та утримував їх спільну дитину. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову про визнання угоди удаваною щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.10.2010 року, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Виходячи із змісту цього Закону, суд вважає, що суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладений з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений саме з такою метою. Необхідною ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. При цьому за удаваним обидві сторони свідомо, з певною метою, документально офомляють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Судом встановлено, що 27.10.2010 року відповідно до договору купівлі-продажу [PERSON] продала [PERSON] через свого представника [PERSON] офісне приміщення в [ADDRESS]. В цьому ж договорі зазначено, що продавець передає у особисту приватну власність покупця, а покупець, в особі представника, приймає це майно у особисту приватну власність. Дійсність цього договру, а не його удаванісь підтверджує і нотаріально посвідчена згода подружжя на купівлю нерухомого майна від 27.10.2010 року, в якій [PERSON] стверджує, що будучи у шлюбі дає згоду на купівлі офісного приміщення (м. Ковель влу. Незалежності, 144/2) з одночасним підтвердженням того факту, що його дружина придбаває нерухоме майно за свої особисті кошти і воно буде належати їй на праві особисої приватної власності, а він на сьогоднішній день та в майбутньому не має і не буде мати ніяких матеріальних, моральних притензій щодо вищевказаного нерухомого майна. Ствердив, що ця угада не є фіктивною та удаваною. Про придбання вказаного приміщення саме у особисту приватну власність [PERSON] свідчить визнаний відповідачем факт передачі нею через нього коштів в сумі 45000 євро та передачу їх в подальшому, а також інші документи, що підтверджують стабільний заробіток [PERSON] в іноземній валюті за кордоном. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 59 цього Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Виходячи з цього, суд вважає, що позивачка за первісним позовом не надала належних та допустимих доказів на спростування доводів відповідача та на підтвердження факту набуття спірного майна за її власні (особисті) кошти за винятком придбання офісного приміщення по [ADDRESS], а [PERSON] не доведено факту удаваності договору придбання вказаного майна. Він же не надав суду письмових чи інших доказів, які би достовірно підтверджували той факт, що вказане майно було придбано за спільні кошти подружжя. Показання свідків та надані ними докази не підтверджують достовірність, що його доходи у вказаний період були достатніми для придбання цього майна та витрачались ним з цією метою. Сам же факт проведення ремонту, отримання орендної плати та інше не може стверджувати обставини про придбання цього майна в спільну сумісну власніть. На підставі викладеного та

Outcome: partial