Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй на праві власності належить Ѕ частини квартири [ADDRESS] , та 13.03.2019 року [PERSON] , - відповідач у справі, належну їй Ѕ вищевказаної квартири продала [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідач за вказаною адресою з 2014 року не проживає та не приймає участі в утриманні житлового приміщення, не сплачує комунальні послуги тощо. Наявність зареєстрованого відповідача створює позивачу додаткові фінансові витрати пов`язані зі сплатою комунальних послуг. На підставі викладеного просить визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, разом з цим, 03.12.2021 року (вх. № 35559) звернулась до суду із заявою про слухання справи за її відсутності, в якій зазначила про підтримку позовних вимог в поновному обсязі, також зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.36). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме: шляхом направлення судової повістки за адресою місця реєстрації, на адресу суду повернулось повідомлення про не вручення судової повістки з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 34-35). Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2021 року вирішено провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані письмові докази на підтвердження позовних вимог в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 07.11.2005 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради [PERSON] , та [PERSON] , в рівних частках, на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.22). Разом з цим, як вбачається з договору купівлі-продажу посвідченого 30.03.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю., [PERSON] , що діяла від імені та в інтересах [PERSON] , продала належну останній Ѕ частку трикімнатної квартири, а [PERSON] , купив вищевказану частку квартири (а.с.20). Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить Ѕ частка квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності, та Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого власником Ѕ частки квартири є: [PERSON] , а власником іншої Ѕ частки являється: [PERSON] (а.с.17, 38-40). Позивач зазначає, що в квартирі зареєстрована, однак з 2014 року не проживає її дочка відповідач у справі [PERSON] , яка з 2014 року не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує комунальні послуги, наявність зареєстрованого відповідача створює позивачу перешкоди в повному управління та користуванні майном, що негативно відображається на фінансах позивача. Позивачем на підтвердження сплати послуг за комунальними платежами надано довідку АТ КБ «ПриватБанк», згідно якої зазначено, що за адресою: [ADDRESS] , комунальні платежі сплачує [PERSON] (а.с.5), що підтверджується Переліком платежів наданих у Додатку № 1 (а.с.6-9). Відповідно до Відомостей № АЗ-250906-ф/л, від 28.09.2021 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації: 24.12.1991 рік та [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації: 25.02.2008 рік (а.с.37). На підтвердження факту не проживання відповідача за адресою місця реєстрації, позивачем надано Акт про не проживання. Згідно акту, складеного та підписаного мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] не проживає з листопада 2014 року, станом на день складання акту. Акт про не проживання, засвідчений Генеральним директором ТОВ «КК «Суворовський» Попович В.А. (а.с.14). Відсутність відповідача за адресою реєстрації підтверджується поштовими повідомленнями про не можливість вручення судової повістки про виклик до суду, у зв`язку з відсутністю адресата за адресою місця проживання (а.с. 34-35). Враховуючи, Ѕ частка квартири є власністю позивача, а інша Ѕ частка квартири належить іншому співвласнику, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про тривалу відсутність відповідача, а також доказів поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації без поважних причин та не має наміру там проживати, а отже є підстави для визнання його таким, що втратив право користування житлом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 1; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Відповідно до правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, пунктом 26 яких додатково закріплено підстави зняття особи з реєстрації місця проживання згідно якого, до таких підстав належить, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, наявність судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є достатньою підставою для зняття її з реєстрації. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що [PERSON] , не проживає в квартирі, суд приходить до висновку, що відповідач, як особа, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживає, власником квартири не являється, комунальні послуги не сплачує, реєстрація відповідача у вищевказаній квартирі порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідач втратила право користування спірним житлом, тому позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] підлягають задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших суду надано не було про їх витребування питання не порушувалося. Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 319,405 ЦК України,

Outcome: approved