Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, вказуючи, що від шлюбу з відповідачем має доньку [PERSON], яка на даний час повнолітня та сина [PERSON], який проживає разом з нею, вона ж займається його вихованням та утриманням. Відповідач життям сина не цікавиться, допомоги на його утримання не надає. Син [PERSON] просить дозволу поїхати на відпочинок до їхніх родичів в Німеччину, де перебуває їхня дочка [PERSON]. Такий відпочинок протягом літніх канікул матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку її сина. Вказує, що відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. А тому просить визнати відмову відповідача на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина [PERSON] безпідставною та надати їй, без згоди відповідача, оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітнього сина [PERSON] за межі України та його в'їзд до країни Німеччина. В заяві на ім'я позивач позов підтримала в повному об'ємі, справу просить розглянути без її участі. Відповідач на неодноразові виклики в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином у передбаченому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. Суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, тому клопотання підлягає до задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 27 серпня 2000 року Корецьким відділом РАГСу, [PERSON] народився [INFO] року, його батьками є: батько - [PERSON] та мати - [PERSON]. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу сторін, їх син [PERSON] залишився проживати з матір'ю. Відповідно до ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У відповідності до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядку виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків; або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Зазначене свідчить про те, що позовні вимоги у дачі згоди на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди другого батька, повинні містити конкретну державу до якої має намір виїхати сторона у справі з неповнолітньою дитиною та обґрунтування відповідного проміжку часу перебування у цій державі. Ця вимога обумовлена тим, що надається дозвіл на виїзд дитини у визначену державу, вчинення контролю міграційних служб за терміном та місцем перебування дитини. Однак, позивач не вказала конкретного проміжку часу перебування її з сином за кордоном у родичів, також не зазначила місцезнаходження цих родичів. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову батька дитини, яким є відповідач, надати згоду у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон. Тобто, позивачем не доведено факту чинення відповідачем перешкод у виїзді сина за кордон. Стаття 141 СК України визначає рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини без згоди батька за кордон, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Посилання позивача на те, що відповідач не бере участі у житті дитини та нею не цікавиться, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки зазначені обставини не мають відношення до розгляду даної справи.

Outcome: dismissed