Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є співвласником квартири [ADDRESS]. Іншим співвласником є її син - [PERSON]. В квартирі, також зареєстрована внучка - [PERSON], [INFO], яка з 2015 року - моменту розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], там не проживає, інтересу до житла не проявляє, не оплачує вартості комунальних послуг. Своєю реєстрацією в належній позивачу квартирі, малолітня [PERSON] створює перешкоди у користуванні власністю, оскільки позивач несе більші витрати за комунальні послуги. З посиланням на вимоги ч.2 ст. 405 та ст. 391 ЦК України, ст.. 71, 72 ЖК України, та на ту обставину, що малолітня відповідач без поважних причин не мешкає за постійним місцем реєстрації близько 4 років, позивач просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою від 23 квітня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Луцької міської ради. [PERSON] є неповнолітньою особою, та відповідно до вимог ст.. 242 ЦК України її інтереси представляє її матір - [PERSON], яка в зв'язку з укладенням шлюбу 22 липня 2017 року змінила прізвище на [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Вказував, що малолітня [PERSON] протягом тривалого часу в спірному житлі не проживає, бажання повернутись та вселитись до житла не виявляла, а зняти в добровільному порядку з реєстраційного обліку неповнолітню доньку [PERSON] не бажає. Представник відповідач в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо його задоволення, вказуючи, що малолітня [PERSON] була зареєстрована у квартирі за місцем проживання її батька - [PERSON], який є співвласником квартири. При цьому, зазначає, що після досягнення 14 років малолітня самостійно буде вправі вибирати місце проживання з одним із батьків Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради в судовому засіданні вказував на те, що задоволення позовних вимог призведе до порушення законних прав неповнолітньої дитини. Заслухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, квартир [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Згідно копії будинкової книги, в квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Як вбачається з копії свідоцтва про народження, батьком [PERSON] є [PERSON]. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 27 квітня 2015 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Згідно відповіді на звернення, наданої адвокату [PERSON], Луцьким відділом поліції Головного управління національної поліції у Волинській області від 22.03.2018 року, опитані сусіди [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що [PERSON], [INFO] не проживає за адресою [ADDRESS] на протязі 4 років. Також ствердили факт не проживання в належній позивачу квартирі малолітньої [PERSON] допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] Житлове законодавство покликане сприяти забезпеченню права громадян на житло, ефективному використанню та охороні житлового фонду. Завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст.2 ЖК України). Право на житло забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі (ст.1 ЖК України). Гарантованому ст.9 ЖК України праву громадян на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення, кореспондує обов'язок використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення (ч.1 ст.10 ЖК України). Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями статті 64 ЖК УРСР 1983 року передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР 1983 року припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з наймачем. За змістом ст.160 СК місце проживання дитини визначається наступним чином: дитини віком до десяти років - за згодою батьків; дитини, яка досягла десяти років - за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Частиною 4 зазначеної статті передбачено, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачі) або одного них, з ким вона проживає. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] фактично не проживає у спірній квартирі з 2015 року, оскільки з того часу її батьки, через припинення шлюбних стосунків, стали проживати окремо. По теперішній час малолітня [PERSON] проживає з матір'ю, але залишаючись членом сім'ї своїх батьків зберігала право користування і спірною квартирою, оскільки продовжує бути членом сім'ї співвласника цієї квартири та в ній продовжує проживати її батько - [PERSON]. Оскільки між батьками [PERSON] не було спору щодо визначення її місця проживання, то вона має право користуватися житлом обох батьків, що не суперечить положенням ч.6 ст.29 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа може мати кілька місць проживання. В цьому контексті слід звернути увагу на те, що наявність здійсненої у передбаченому законом порядку реєстрації місця проживання [PERSON] у спірній квартирі свідчить про відсутність заперечень [PERSON] щодо набуття малолітньою права на користування та проживання у спірній квартирі на правах члена сім'ї наймача. Таким чином, [PERSON] за згодою позивача [PERSON] набула право користування спірною квартирою. До теперішнього часу [PERSON] не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин її не проживання у спірній квартирі, оскільки вона в силу свого віку не може самостійно виконувати свої обов'язки члена сім'ї наймача і нести відповідальність за їх недотримання. Отже, відсутні правові підстави для втрати малолітньою [PERSON], права користування спірною квартирою. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, доводи позивача про наявність підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою, не знайшли свого підтвердження, а тому позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed