Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області, треті особи : КП «[PERSON] МБТІ», перша [PERSON] державна нотаріальна контора, друга [PERSON] державна нотаріальна контора про визнання договору недійсним, визнання права власності на майно в порядку спадкування, витребування майна з незаконного володіння, мотивуючи тим, що її батько, [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 19 червня 1996 року придбав у [PERSON] 19/100 частин жилого будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни Полтавської області з відповідною частиною надвірних побудов та з правом користування відповідною земельною ділянкою під придбаним житлом. Зазначені 19/100 частин жилого будинку належали [PERSON] на підставі рішення Лубенського міського суду Полтавської області від 26 червня 1994 року за позовом останнього до колишньої дружини [PERSON] про розподіл жилого будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Тим самим рішенням [PERSON] виділено в користування земельну ділянку площею 305 кв.м. та в загальне користування окремо виділено 45 кв.м. Рішення суду від 26 червня 1994 року, як підстава виникнення права власності, було зареєстроване [PERSON] бюро технічної інвентаризації 5 серпня 1994 року в реєстрову книгу №19 за №3385. Даним рішенням за [PERSON] визнано право власності на 31/100 частин жилого будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни. Через тривалу хворобу, зареєструвати на своє імя право власності на придбані 19/100 частин даного жилого будинку її батько не встиг через настання смерті 26 березня 1997 року. Вона 12 серпня 1997 року звернулась в другу [PERSON] державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON], в звязку з чим була відкрита спадкова справа №322/1997. За певних сімейних обставин вона на протязі тривалого часу за отриманням свідоцтва про право на спадщину до нотаріуса не зверталась. В жовтні 2017 року вона звернулась до другої [PERSON] державної нотаріальної контори щодо оформлення спадкових прав на 19/100 частин жилого будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни та згідно постанови від 25 жовтня 2017 року отримала відмову у вчинені зазначених нотаріальних дій. Причиною відмови зазначено те, що відповідно відомостей наданих комунальним підприємством «[PERSON] міжрайонне бюро технічної інвентаризації» право власності на 19/100 частин будинку №20 по вул. Заводській 21 листопада 2000 року зареєстровано за [PERSON] за договором купівлі-продажу, зареєстрованому [PERSON] філією Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі від 16 листопада 2000 року. Сторонами правочину були: «продавцем» - [PERSON] обєднана державна податкова інспекція в особі державного податкового ревізора-інспектора ГВ ПМ Лубенської ОДПІ [PERSON], а «покупцем» - співвласниця даного будинку [PERSON] Договір купівлі- продажу відбувся за результатами біржових торгів на [PERSON] філії Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі. Договором зазначено, що право власності на нерухоме майно належить «продавцю» на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 1999 року, виданого першою [PERSON] державною нотаріальною конторою. В договорі зазначено про перевірку [PERSON] філією Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі належності 19/100 частин будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни Лубенській обєднаній державній податковій інспекції. Вважає, що договір укладено з порушенням діючого на той час законодавства, що призвело до порушення її прав та інтересів. Вона після смерті батька [PERSON] належним чином виконала приписи ст.ст. 548,549 ЦК України ( в редакції 1963 року ), звернувшись 12 серпня 1997 року до другої [PERSON] державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом. За змістом договору купівлі-продажу слід звернути увагу на явну невідповідність нормам матеріального права проголошену належність 19/100 частин жилого будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 1999 року виданого першою [PERSON] держнотконторою та зареєстрованого в реєстрі за №1619 юридичній особі - [PERSON] ОДПІ, тим більше, що на цей час нею вже було заявлено (1997 рік) про прийняття спадщини. Слід зазначити, що державним нотаріусом не виконані вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 року, якою передбачено, що в державній нотаріальній конторі ведеться книга обліку спадкових справ та алфавітна книга спадкових справ. Нотаріус за даними Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ перевіряє наявність заведеної спадкової справи. У разі підтвердження цього факту нотаріус відмовляє у прийнятті заяви ( іншого документу ), рекомендуючи заявнику подати її за місцезнаходженням цієї справи, а в разі потреби вимагає цю справу для подальшого провадження. Усі заведені спадкові справи та відомості про списання спадкової справи до архіву підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ. Договір купівлі-продажу 19/100 частин жилого будинку укладений 16 листопада 2000 року за посередництвом [PERSON] філії Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі не відповідав вимогам чинного на той час законодавства через недотримання положень згаданого Закону України «Про товарну біржу», частина друга статті 15 розділу VI (Біржові операції та правила біржової торгівлі), якого передбачала відсутність необхідності нотаріального посвідчення угод, зареєстрованих на біржі. В той самий час жилий будинок, або його частина не віднесені Законом України «Про товарну біржу» до переліку товарів допущених до обігу на товарній біржі. Сукупність наведених обставин дало їй підстави для звернення до суду за захистом порушених прав. Згідно позовної заяви [PERSON] прохала суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 19/100 частин жилого будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни від 16 листопада 2000 року, укладений у виконання біржового контракту на [PERSON] філії Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі між [PERSON] обєднаною державною податковою інспекцією і фізичною особою [PERSON]; визнати 19/100 частин жилого будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни спадковим майном з визнанням за нею права власності на це майно; витребувати 19/100 частин жилого будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни з незаконного володіння [PERSON] (т.1 а.с. 2-8). Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21.11.2018 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Полтавській області, [PERSON] філії Полтавської регіональної аграрно промислової біржі, треті особи : КП Лубенське МБТІ, Перша [PERSON] державна нотаріальна контора, [PERSON] державна нотаріальна контора про визнання договору недійсним, визнання права власності на майно в порядку спадкування, витребування майна з незаконного володіння в частині позовних вимог [PERSON]\~ до [PERSON] філії Полтавської регіональної аграрно промислової біржі\~ на підставі п.7 ч.1 ст. 255 ЦПК України закрито. (т.1 а.с. 242-243). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала і прохала його задовольнити, обґрунтовувала позовні вимоги обставинами, викладеними в позовній заяві. Їй відомо, що її батько [PERSON] купив частину майна у [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні прохав позов [PERSON] задовольнити. Пояснював, що [PERSON] дізналась про порушення її прав лише коли звернулась до нотаріуса і дізналась, що спірне майно вже не є спадковим, тому строк позовної давності не пропущено. Позивач після смерті батька належним чином прийняла спадщину. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідачем [PERSON] до суду надано відзив на позовну заяву де вказано, що сторони договору купівлі-продажу 19/100 частин будинку, [PERSON] ОДПІ та вона діяли у повній відповідності до вимог чинного на той час законодавства. Жодних порушень закону не допустили. Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Ця норма права залишається незмінною і на цей час. В той же час батько позивача [PERSON] придбав частину будинку у [PERSON] незаконно, не набув права власності на неї. Договір купівлі-продажу від 19 червня 1996 р., реєстровий номер 1-1766, укладено з порушенням діючого на той час законодавства, а саме при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності має право привілеєвої купівлі частки, що продається по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів. Він приховав від неї оформлення відчуження своєї частки будинку, не повідомивши її, як співвласника будинку, про намір продати частку. Державна реєстрація належної їй частки будинку, 31/100, була оформлена в Лубенському МБТІ 05.08.1994 року. Договір купівлі-продажу 19/100 будинку було укладено 19.06.1996 року. Тобто на той час, коли вона була повноправним власником своєї частки. На той час повноваження реєстрації права власності на нерухоме майно мало [PERSON] МБТІ. Проте, покупець [PERSON] своє право власності на 19/100 будинку не зареєстрував. Відтак, права власності не набув. Якщо суд вирішуючи даний судовий спір, прийде до висновку про визнання правочину недійсним (нікчемним), то він повинен буде застосувати наслідки недійсності правочину - двосторонню реституцію. Але, цього не можна допустити, бо жодна з сторін договору купівлі-продажу, ні продавець [PERSON] ОДПІ, ні покупець [PERSON], не бажають ні визнання договору недійсним, ні настання наслідків нікчемного правочину. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. В той же час [PERSON] не є стороною правочину, відповідно не має права вимагати визнання його недійсним. Тобто, вона є неналежним позивачем. Вважає, що позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом пропустивши трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України. Позивачка не звернулася до суду з заявою про продовження строку позовної давності. У позові вона зазначає, що за певних сімейних обставин протягом тривалого часу за отриманням свідоцтва про право на спадщину до нотаріуса не зверталася. В той же час, в чому саме полягають ці обставини і чи можна їх визнати поважними не зазначає. За штампом в паспорті позивача від 17.06.1997 року вона постійно проживала і проживає в м. Лубни, 2-й [ADDRESS]. Не зрозуміло, що їй раніше заважало звернутися до нотаріуса, чи хоча б поцікавитись в якому стані перебуває майно її батька на яке вона зараз претендує. З огляду на вищевказане [PERSON] прохала позов залишити без задоволення, застосувати до позовних вимог позовну давність. (т. 1 а.с. 193-197) Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову [PERSON] Пояснив, що позивач не заявляє вимоги щодо визнання недійсним чи скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.06.1999 року. Прохав застосувати строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог [PERSON] Прохала застосувати строк позовної давності до вимог позивача. Відповідачем [PERSON] обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Полтавській області до суду подано відзив на позов, згідно якого відповідач прохав суд відмовити в задоволенні позову [PERSON], мотивуючи тим, що угоди зареєстровані на біржі не потребують нотаріального засвідчення, угода вважається заключеною з моменту її реєстрації на біржі. Таким чином, договір купівлі продажу 19/100 частин будинку за адресою м. Лубни, вул. Заводська, 20 від 16.11.2000 р. не посвідчений нотаріально, був укладений, і [PERSON] стала власником частини домоволодіння на законних підставах, даний договір був зареєстрований у БТІ, як того вимагали норми Цивільного кодексу УРСР. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Сторонами правочину є [PERSON] (покупець) та [PERSON] ОДПІ, а не позивач - [PERSON] Крім того, [PERSON] пропущено строк позовної давності, який розпочався з моменту сплати [PERSON] вартості нерухомого майна (16.11.2000 р.) та реєстрації нерухомого майна в КП «[PERSON] МБТІ» (21.11.2000 р.), а тому строк позовної давності про визнання недійсним договору купівлі-продажу 19/100\~ частин будинку за адресою: м. Лубни, вул. Заводська, 20 від 16.11.2000 р. сплив 20.11.2003 р. [PERSON] стала власником 19/100 частин жилого будинку № 20 по вул. Заводській в м. Лубни на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.2000 р. Вказане нерухоме майно згідно п. 2.6 даного договору належало продавцю - [PERSON] ОДПІ на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.06.1999р., виданого державним нотаріусом першої [PERSON] державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1619, та зареєстрованого [PERSON] міжрайонним бюро технічної інвентаризації за реєстрованим №3385 і записаного в реєстрову книгу № 19 від 05.07.1999р. Відповідно до п. 6.8. Договору [PERSON] філією Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі належність [PERSON] ОДПІ частини будинку, що відчужувалась за договором перевірено. (т. 1 а.с. 142-144) Треті особи КП «[PERSON] МБТІ», перша [PERSON] державна нотаріальна контора, друга [PERSON] державна нотаріальна контора в судове засідання не зявились, надіслали суду заяви з проханням розглядати справу за відсутності їх представників. Заслухавши учасників справи, зясувавши обставини справи на підставі наданих учасниками справи доказів, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) С.В., [INFO], її батьком значиться [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КЕ №303898 від 02.06.1973 р., свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-КЕ №257192 від 21.01.1995 року. (т. 1 а.с. 14, 15) Відповідно договору купівлі-продажу від 19.06.1996 року [PERSON] придбав\~ у [PERSON] 19/100 частин жилого будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни Полтавської області з відповідною частиною надвірних побудов, які належали [PERSON] на підставі рішення Лубенського міського суду Полтавської області від 24 червня 1994 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл жилого будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою. (т. 1 а.с. 16-19) За життя, [PERSON] зареєструвати на своє імя право власності на придбані 19/100 частин жилого будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни Полтавської області в Лубенському бюро технічної інвентаризації не встиг, оскільки помер 26 березня 1997 року, згідно свідоцтва про смерть серії І-КЕ №047357 від 27.03.1997 року. (т. 1 а.с. 21) Позивач [PERSON] є спадкоємицею по закону майна померлого 26.03.1997 року [PERSON], що складається з квартири по вул. Заводській, 2 в м. Лубни. (т. 1 ст. 177) На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 1999 року, виданого державним нотаріусом першої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] зареєстрованого в реєстрі №1619, та зареєстрованого [PERSON] міжрайонним бюро технічної інвентаризації за реєстровим №3385 і записаного в реєстрову книгу №19 від 05.07.1999 року майно [PERSON] померлого 26.03.1997 року, а саме 19/100 частин будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни Полтавської області, за правом спадкоємства переходить до держави в особі [PERSON] обєднаної державної податкової інспекції. (т. 1 а.с. 141). Згідно договору купівлі-продажу від 16 листопада 2000 року [PERSON] обєднана державна податкова інспекція в особі державного податкового ревізора-інспектора ГВ ПМ Лубенської ОДПІ [PERSON] «продавець», та [PERSON] «покупець» на підставі результатів біржових торгів на\~ [PERSON] філії Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі уклали цей договір про те, що «продавець» продав, а «покупець» купив 19/100 частин будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни Полтавської області. Вказане нерухоме майно належить «продавцю» на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 1999 року, виданого державним нотаріусом першої [PERSON] державної нотаріальної контори зареєстрованого в реєстрі №1619, та зареєстрованого [PERSON] міжрайонним бюро технічної інвентаризації за реєстровим №3385 і записаного в реєстрову книгу №19 від 05.07.1999 року. (т.1 а.с. 24). Відповідно довідки КП «[PERSON] МБТІ» №1284-Т від 29.09.2017 року нерухоме майно станом на 29.12.2012р. за адресою Полтавська обл., м. Лубни, вул. Заводська, 20 в КП «[PERSON] МБТІ» зареєстровано в книзі №19 під реєстровим №3385 за: [PERSON] 31/100 частини зареєстровано 05.08.1994р. згідно рішення Лубенського міського суду Полтавської області від 24.06.1994р. справа №2- 243/1994р.; [PERSON] 19/100 частини зареєстровано 21.11.2000р. згідно Договору купівлі-продажу, зареєстрований на [PERSON] філії Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі 16.11.2000р. реєстровий №Н/191. Який вона придбала у держави в особі [PERSON] обєднаної державної податкової інспекції на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом першої [PERSON] державної нотаріальної контори 25.06.1999 року за реєстровим №1619. (т. 1 а.с. 23) При зверненні до другої [PERSON] державної нотаріальної контори позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 19/100 частин будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни Полтавської області, що належав померлому 26.03.1997 року [PERSON], оскільки спадкоємицею подано документ, що посвідчує право власності на вищевказане майно, а саме: Договір купівлі-продажу, посвідчений 19 червня 1996 року державним нотаріусом першої [PERSON] ДНК [PERSON] за реєстровим №1-1766. Відповідно до зробленого запиту до КП «[PERSON] МБТІ», щодо надання інформації яка зберігається на паперових носіях, встановлено, що право власності на 19/100 часток житлового будинку номер 20, що знаходиться по вул. Заводська в м. Лубни Полтавської області зареєстровано за [PERSON] 21.11.2000 року згідно Договору купівлі - продажу, зареєстрованого на [PERSON] філії Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі 16.11.2000 року, реєстровий № Н/191. Оскільки відомості надані КП «[PERSON] МБТІ» не співпадають із даними документа, який встановлює право власності на нерухоме майно, то видати Свідоцтво про право па спадщину не має правових підстав. (т. 1 а.с. 22). В судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] зазначила, що вона працювала державним нотаріусом першої [PERSON] державної нотаріальної контори з 1994 р. по 2000 р. Власник майна помер, родичів не було, а тому вона видала дублікат договору купівлі-продажу будинку №20 по вул. Заводська в м. Лубни\~ для переходу у власність держави. Дублікат видала і податкова зареєструвала. Потім податкова звернулась, щоб отримати свідоцтво про право на спадщину, податкова завірила, що дійсно спадкоємців немає і не заведена спадкова справа. Вона видала свідоцтво на право на спадщину на користь держави. Потім прийшла жінка і почала розповідати, що у держави купила, а там є спадщина і спадкоємець. Приходила, щоб проконсультуватись, вона надала їй консультацію. Ці жінки були [PERSON] та [PERSON] На той час реєстрів не було. Якби вона знала, що є спадкова справа, то не видала б свідоцтво ОДПІ. Cтаттею 1218 цього Кодексу визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття\~ спадщини\~ і\~ не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1296 ЦК України\~ передбачено, що спадкоємець,\~ який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ст. 1301 цього Кодексу свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в\~ інших\~ випадках, встановлених законом. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз'яснено у п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 2 ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 388 ч. 1 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пленум Верховного Суду України в п.10 своєї постанови № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України, не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу 19/100 частин жилого будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни від 16 листопада 2000 року, укладеного у виконання біржового контракту на [PERSON] філії Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі між [PERSON] обєднаною державною податковою інспекцією і фізичною особою [PERSON] недійсним, то в даному випадку позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав, адже відповідно до пункту 10 частини третьої Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та частини пятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, а права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК, а відновлюються відповідно до вимог ст. 388 ЦК України. Аналогічні висновки містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №554/12549/13-ц від 14 вересня 2016 року, постанові Верховного Суду України у справі №756/14448/14-ц від 30 листопада 2016 року. Крім цього, визнання недійсним договору купівлі - продажу 19/100 частин жилого будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни від 16 листопада 2000 року, укладений у виконання біржового контракту на [PERSON] філії Полтавської регіональної аграрно-промислової біржі між [PERSON] обєднаною державною податковою інспекцією і фізичною особою [PERSON] без заявлення вимог щодо визнання недійним чи скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 1999 року, виданого державним нотаріусом першої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] зареєстрованого в реєстрі №1619, згідно якого право власності на 19/100 частин будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни Полтавської області перейшло до держави в особі [PERSON] обєднаної державної податкової інспекції, не понесе ніяких правових наслідків для позивача, оскільки у даному випадку власником 19/100 частин жилого будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни залишиться [PERSON] обєднана державна податкова інспекція, право власності на 19/100 частин даного будинку, якій належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 1999 року. Позовні вимоги [PERSON] про визнання 19/100 частин жилого будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни спадковим майном з визнанням за нею права власності на це майно, витребування 19/100 частин жилого будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни з незаконного володіння [PERSON] є похідними, а тому також не підлягають задоволенню, крім цього, дані вимоги також не можуть бути задоволеними за відсутності заявлених та задоволених вимог щодо визнання недійним чи скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 1999 року, виданого державним нотаріусом першої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON], згідно якого право власності на 19/100 частин будинку №20 по вул. Заводській в м. Лубни Полтавської області перейшло до держави в особі [PERSON] обєднаної державної податкової інспекції. Разом із тим, позивач [PERSON] не позбавлена права звернутися в майбутньому із відповідним позовом до суду. Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позову за безпідставністю, підстав для вирішення питання щодо застосування до позовних вимог позивача строку позовної давності за заявами відповідачів, не має.\~\~ Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача;\~ у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідачем [PERSON] понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн., що підтверджується описом робіт (надання послуг) від 21.11.2018 р. та квитанцією від 02.05.2018 р. (т.2 а.с. 52-54). Оскільки дані витрати є витратами, повязаними з розглядом справи, які понесені відповідачем, при цьому в задоволенні позову судом відмовлено, а тому суд вважає за необхідне стягнути дані витрати з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON]

Outcome: approved