Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті, в якій зазначила, що [INFO] року в м. Торез помер її батько, [PERSON], [INFO]. Вказала, що оскільки м. Торез розташоване на території тимчасово непідконтрольній українській владі, вона звернулась для реєстрації факту смерті до відділу ДРАЦС по м. Бердянську, де їй повідомили, що зареєструвати смерть її батька неможливо, оскільки нею були надані документи, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють своїх повноважень. Встановлення факту смерті батька необхідно їй для державної реєстрації смерті та отримання нарахованої пенсії, що залишилась після його смерті, отримання спадщини. Просила встановити факт смерті [INFO] року в м. Торез Донецької області [PERSON], [INFO] року, уродженця с. Веретенніково Алексеєвського району Бєлгородської області, громадянина України, зареєстрованого на час смерті за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про слухання справи повідомлена належним чином відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції», про причини неявки суд не повідомив. Представник заявника [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. З'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Відповідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ про смерть встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров'я або судово-медичної установи, - не пізніше п'яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. У разі настання смерті в дорозі (у поїзді, на судні, в літаку тощо) державна реєстрація смерті може бути проведена в найближчому органі державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб. Про державну реєстрацію смерті іноземця відділ державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє Міністерство закордонних справ України. Пунктом «ґ» ч. 1 розділу 5 «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в України», затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5 передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Родинні зв'язки між заявником та померлим [PERSON] підтверджуються: свідоцтвом про народження [PERSON] серія [NUMBER] від 26.02.1963 року (а.с. 6), свідоцтвом про шлюб [PERSON] та [PERSON] серія [NUMBER] Факт смерті [PERSON] підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №20 від 09.03.2017 року та довідкою про причини смерті №20 від 09.03.2017 року, виданих Центром первинної медико-санітарної допомоги м. Торез (а.с. 10, 22), а також свідоцтвом про смерть від 10.03.2017 року (а.с.11). Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням КМУ № 1085-р від 7 листопада 2014 р., на території м. Торез Донецької області органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Даючи оцінку лікарському свідоцтву про смерть №20 від 09.03.2017 року та довідці про причини смерті №20 від 09.03.2017 року, виданих Центром первинної медико-санітарної допомоги м. Торез, які підтверджують факт смерті [PERSON] суд бере до уваги рішення Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey». «Cypms v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic о f Moldova and Russia». «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій територій треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Суд вважає, що позасудовим шляхом [PERSON] не має можливості отримати документ, що підтверджує факт смерті її батька, оскільки 03.08.2018 року начальником Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], оскільки заявником для підтвердження факту смерті пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с. 12). Таким чином, судом встановлено, що реєстрація смерті [PERSON] в органах реєстрації актів цивільного стану не проводилась і за встановлених обставин є неможливою, тому заява [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved