Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Мар`їнського районного суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач зазначає, що на підставі ордеру на жиле приміщення та рішення виконкому Курахівської міської ради Мар`їнського району Донецької області № 196 від 17 листопада 1989 року вона є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані позивач та відповідачі, а саме: донька позивача [PERSON] та її дві доньки, а саме [PERSON] та [PERSON] , однак вказані відповідачі у квартирі не мешкають понад 5 років. На прохання позивача знятись з реєстраційного обліку позивач отримала від [PERSON] відмову. При зверненні позивача до реєстраційної служби позивачу було відмовлено у знятті з реєстраційного обліку позивачів та роз`яснено, що останні повинні самостійно з`явитись для зняття з реєстраційного обліку. Позивач зазначає, що оскільки відповідачі фактично не мешкають за адресою реєстрації з моменту своєї реєстрації вказане порушує права позивача як осново квартиронаймача вказаного нерухомого майна та підлягають захисту. Ухвалою суду від 04.02.2020 року було відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 09.09.2020 року справу призначено до судового розгляду. Позивач та її представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити їх з підстав, що наведені в позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що позивач та відповідачі мають особисті неприязні стосунки, що унеможливлює мирне проживання відповідачів у вказаній квартирі, при цьому позивач не є власником спірної нерухомості та перебуває лише у правовому статусі квартиронаймача, в той час як квартира перебуває у комунальній власності та саме органи місцевого самоврядування повинні звертатись до суду із вказаним позовом. Також представник позивача зауважив, що відповідач [PERSON] є неповнолітньою та її виселення з вказаної квартири за відсутності у неї іншого житла порушуватиме її права. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 05 грудня 2013 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 05 грудня 2013 року, про що складено відповідний актовий запис за № 132. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01 серпня 2019 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 01 серпня 2019 року, про що складено відповідний актовий запис за № 68. Як вбачається З довідки про реєстрацію місця проживання за № 110 від 10 січня 2020 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29 січня 2014 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є відповідно матір`ю та батьком [PERSON] , [INFO] . Копією ордеру на жиле приміщення підтверджується, що [PERSON] разом із сім`єю із трьох осіб було надано право на заняття житлового приміщення житловою площею 27,8 кв.м., що складається з двох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Підстава для видачі ордеру - рішення виконкому № 196 від 17.11.1989 року. Склад сім`ї: [PERSON] (голова сім`ї), [PERSON] (донька), [PERSON] (донька). Як вбачається з акту КП «Міська служба єдиного замовника» Курахівської міської ради» від 02 січня 2020 року, складеного на ім`я [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстровані але не мешкають з 1997 року, з 2014 року відповідно: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вказаний акт КП «Міська служба єдиного замовника» викладений таким чином, що з його змісту не вбачається за можливе встановити хто саме з вказаних у акті осіб не проживає за адресою [ADDRESS] з 1997 року, а хто саме не проживає з 2014 року. При цьому суд зазначає, жоден з відповідачів не був зареєстрований у спірному житловому приміщенні на вказану у акті дату 1997 рік, що підтверджується відповідними відповідями Курахівської міської ради, що були надані на запити суду, зроблені в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України та в яких зазначено, що [PERSON] зареєстрована за спірною адресою з 12.04.2013 року, [PERSON] зареєстрована за спірною адресою з 14.02.2006 року, [PERSON] зареєстрована за спірною адресою з 25.02.2014 року. У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що момент не проживання відповідачів у спірному житлі слід обчислювати саме з 2014 року. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 47 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Приписами ст. 58 ЖК України встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Під ордером на житлове приміщення в даному випадку необхідно розуміти документ, який дозволяє заселетись у житлове приміщення відповідного житлового фонду та користуватись ним, однак ордер не породжує у особи всіх правомочностей власника, зокрема не надають права розпоряджатись майном вільно на власний розсуд. Таким чином, розпорядником комунального майна є орган місцевого самоврядування населення яким здійснюється вираження волі територіальної громади, якій і належить спірне приміщення. Оскільки спірна квартира є власністю територіальної громади м. Курахове в особі Курахівської міської ради, тому саме останній, а не квартиронаймачу, належить право вимоги щодо виселення осіб. Окремо слід зазначити, що територіальною громадою м. Курахове в особі Курахівської міської ради було видано ордер на зайняття житлового приміщенння позивачем не самостійно, а лише разом із своєю сім`єю, а саме зі своїми доньками, які в силу ст. 64 ЖК України наділені з позивачем рівними правами стосовно спірної квартири. Положеннями ч. 4 ст. 9 ЖК України гарантоване право кожному не бути виселеним із займаного приміщення або обмеженим у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Статтею 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів. Таким чином, ключовою обставиною, встановлення якої є необхідним для правильного вирішення спору, є наявність чи відсутність поважних причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад строки, встановленні ст. 71 ЖК України. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, наявність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із спірної квартири, а саме факт їх не проживання за вказаною адресою протягом встановлено ст. 71 ЖК України та відсутність поважних причин, що зумовлювали тривале не проживання відповідачів у спірному житлі. Надані позивачем суду докази не є достатніми у своїй сукупності для задоволення позовних вимог у справі, оскільки не містять достовірних даних щодо інформації стосовно причин не проживання відповідачів у спірному приміщенні. Сам факт не проживання відповідачів у вказаній квартирі не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є наявність юридичного складу наступних елементів: не проживання особи понад шість місяців в житловому приміщенні та відсутність поважних причин такого не проживання. Позивачем дійсно доведено факт не проживання у вказаній квартирі відповідачів, що не оспорюється й самим відповідачами, водночас відомостей та доказів на підтвердження причин такого не проживання позивачем надано не було Суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про необхідність виселення відповідачів із спірної квартири, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з поважних підстав, що пов`язані з конфліктними відносинами, які виникли між сторонами, що унеможливлює застосування до виниклих правовідносин положень ст. 71, 72 ЖК України. Згідно частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а також визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Стосовно доводів позивача про те, що проживання відповідачів порушує її права як квартиронаймача у зв`язку з тим, що позивач змушена сплачувати зайві грошові кошти на комунальні послуги, які нараховуються на зареєстрованих в помешканні членів сім`ї, які не проживань суд зазначає наступне. Правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем (відповідачами) її права, та захисту підлягає порушене право. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Наявність заборгованості у відповідаів за комунальні послуги не є підставою згідно зі статями 71, 72 ЖК Української РСР для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, тому що не свідчить про втрату інтересу відповідачами до спірного житла. Крім того, позивач не позбавлена можливості звернутися до відповідачів з відповідними вимогами щодо стягнення частини витрат на утримання спірного майна, сплату комунальних послуг тощо. Доводи позивача про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] фактично проживають за іншими адресами, а відтак підлягають примусовому виселенню із спірної квартири суд відхиляє як неспроможні з огляду на наступне. Відповідачами в судовому засіданні дійсно було визнано той факт, що вони зареєстровані у спірному приміщенні, водночас фактично проживають за іншими адресами, проте таке проживання не пов`язане з наявністю вказаної нерухомості у їх власності, оскільки в теперішній час вони не проживають за місцем реєстрації з зв`язку з поважними причинами та внаслідок цього вимушені винаймати житло та витрачати на нього власні додаткові кошти у вигляді орендної плати. При вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно повинне бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. З копії довідки Курахівської міської ради за № 01-24/321 від 29 січня 2020 року [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі з 14.02.2006 року. Тобто матеріалами справи підтверджується, що протягом тривалого часу, а саме з 2006 року по 2014 рік відповідач [PERSON] проживала у спірній квартирі. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла за відсутності балансу співрозмірності такого втручання із переслідуваною метою Стосовно позовних вимог щодо виселення з спірної квартири малолітньої дитини [PERSON] суд зазначає наступне. В силу вимог частин 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору з приводу визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Висновок надаєтсья на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Мар`їнської районної державної адміністрації за № 01-33/1125 від 15 липня 2020 року орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У принципі 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до статті 16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. За змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з чч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Таким чином, малолітня дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня дитина [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed