Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою про визнання права власності. У судове засідання позивач та відповідач не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Суд, дослідивши та оцінивши в сукупності докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню із таких підстав. [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 17.03.1994 року номер реєстрації в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 2/70, належить земельна ділянка № [NUMBER] у садовому товаристві «Мрія», в м. Красногорівка Мар`їнського району Донецької області, надана йому для садівництва і будівництва садового будинку за кадастровим номером 1423310400:01:001:0352 площею 0,050 га. Цільове призначення земельної ділянки згідно з відомостями Державного земельного кадастру для індивідуального садівництва. Відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» відповідачем було здійснено реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, що підтверджується відповідним витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Після того, як відповідачем було набуто право власності на земельну ділянку, він здійснив будівництво садового будинку «А-2» з цокольним поверхом «Ац», ґанком «а» (загальною площею 97,3 кв.м., в тому числі житловою площею 57,3 кв.м., допоміжною (підсобною) 30,7 кв.м., літні неопалювальні приміщення 9,3 кв.м.), Б-2 лазня, В-1 навіс, Г-1 навіс, Д-1 літній душ, І свердловина, ІІ вимощення, № 1 ворота, № 2 паркан, № 3 паркан, № 4 паркан. Під час будівництва відповідач жодних приписів з боку контролюючих органів щодо незаконності будівництва не отримував. Садовий будинок було збудовано 1991 року, після будівництва будинку були зведені прибудова, навіси та свердловина. Відповідач, починаючи з 1990 року по 1991 рік виконав ряд будівельно-підрядних робіт з будівництва садового будинку та господарських споруд біля нього. Однак відповідачем не було виконано вимоги Закону, яким покладено на власника ряд обов`язків, які він повинен був дотриматись до і під час будівництва об`єкта містобудування, а також не було дотримано вимоги нормативно-правових актів України, які регулюють питання планування та забудови земельної ділянки, які діяли в період такого будівництва житлового будинку та надвірних споруд, зокрема відповідач здійснив будівництво садового будинку не розробивши проектну документацію на будівництво та не отримав дозвіл на виконання будівельних робіт, а також об`єкт містобудування, який закінчений будівництвом, не було прийнято в експлуатацію та на нього не було видано свідоцтво про право власності органами місцевого самоврядування, яке є єдиним правовстановлюючим документом на перебудоване нерухоме майно, що підлягав реєстрації в бюро технічної інвентаризації. Так, законодавство 90-х років не передбачено обов`язкової розробки технічної документації на будівництво садового будинку. Відповідно до ч. 15 ст. 29 ЗУ «Про планування та забудову територій» здійснення будівельних робіт на об`єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно з законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За таких умов збудований садовий будинок, розташований в Донецька область, Мар`їнський район, м. Красногорівка в садовому товаристві «Мрія» не є самочинним будівництвом, оскільки збудований на земельній ділянці, яка має відповідне цільове призначення та на момент його створення законодавством не передбачалось порядку розробки технічної документації на садові будинки. 01.11.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку. Попередній договір укладено в простій письмовій формі. Тобто відповідач зі свого боку реалізував своє право власності на збутовий будинок, відповідно до вимог ст. 375 ЦК України, в якій саме визначено права власника на забудову земельної ділянки. Де саме зазначається, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власності на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших нормі правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. На виконання досягнутої домовленості позивач передав відповідачу грошові кошти за придбане нерухоме майно, а відповідач прийняв кошти, у розмірі за який погодився продати майно, що підтверджується розпискою, складеною в присутності свідків. Відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу від 01.11.2017 року, а саме п. 11 договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, яке полягає у реєстрації права покупця (позивача) на об`єкт продажу. На день складання позовної заяви, Відповідач кошти, які були надані йому на підставі попереднього договору не повернув. Позивач стверджує, що відповідач не має можливості укласти нотаріальний договір купівлі-продажу у зв`язку з тим, що перебуває на тимчасово окупованій території. Відповідно до статті 635 Цивільного Кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.\~Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до 2 вказаної статті - сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Відповідач наполягає на тому факті, що між сторонами, тобто між Позивачем та Відповідачем було укладено не тільки попередній договір, а й виникло зобов`язання, відповідно до статті 509 Цивільного Кодексу України, а саме, що між нами існують правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно\~ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних\~\~умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне виконання договору, але одна із сторін ухилилася\~\~від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором\~виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на\~майно\~за\~договором, який підлягає\~нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідченняабо з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. В ст. 330 ЦК України закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку, або незаконність права власності не випливатиме із закону. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно. Водночас окремими нормативно-правовими актами передбачаються різноманітні правовстановлюючі чи інші документи, якими має підтверджуватися право власності. Перелік правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна наведено у ст. 19 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ч. 1 зазначеної статті, Державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на\~ нерухоме\~ майно,\~ виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв\~\~\~ про\~\~\~ право\~\~ власності,\~\~ виданих\~\~ органами приватизації наймачам житлових приміщень\~\~ у\~\~ державному\~\~ та комунальному житловому фонді; 4) державних\~\~ актів\~\~ на\~\~ право\~ власності\~ або\~ постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів,\~ що підтверджують\~ виникнення,\~перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Враховуючи наведене, у зв`язку з неможливістю вчинення нотаріально посвідчено правочину, та з огляду на попередні домовленості, сплату вартості майна, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача та визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно та земельну ділянку. На підставі викладеного і

Outcome: approved