Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Служба у справах дітей Луцької міської ради про надання дозволу на виготовлення проїзного документа дитини і тимчасові виїзди за межі України дитини без згоди батька Свій позов мотивує тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі до з 29.07.2001 року по 01.07.2008 року. Від даного шлюбу у них 27.01.2003 року народився син [PERSON]. Зазначає, що маючи можливість разом з сином поїхати за кордон на відпочинок, отримати згоди від відповідача на виготовлення проїзного документу та поїздку вона не має можливості, оскільки відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду. Просить суд з врахуванням уточнених позовних вимог дозволити їй оформлення дитячих проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон сина [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON] Надати дозвіл неповнолітньому [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд за межі України до країн учасниць Шенгенської угоди, Російської Федерації, Обєднаних Арабських Еміратів у супроводі матері [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], до досягнення дитиною 16 років. Ухвалою суду від 11.07.2016 року заміненотретю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Луцької міської ради на Службу у справах дітей Луцької районної державної адміністрації на Службу у справах дітей Луцької міської ради. Позивача та її представник судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги. Просили суд позов задовольнити. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Луцької міської ради в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Просив суд відмовити в задоволенні позову, оскільки заперечує щодо виїзду сина за кордон. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON], 27 січня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЕГ №109826 (а.с. 8). Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.07.2008 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9). Також встановлено, що сторони проживають окремо. Неповнолітній син проживає з матірю [PERSON], яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З огляду на цю обставину, позивач має можливість на поїздку з сином на відпочинок за кордон з метою забезпечення належного та всебічного розвитку дитини. Крім того, тимчасовий виїзд дитини за межі України (екскурсії, відпочинок) зумовлений потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Статтею 10 пунктом 2 Конвенції про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоровя чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобовязання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на вїзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою воззєднання сімї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сімї (ст. 10 п. 1). Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ч. 3 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в т.ч., шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим. Кожна особа має право на проживання в сімї, особа може бути примусово ізольована від сімї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обовязки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В судовому засіданні встановлено, що позивач не має можливості отримати згоду батька неповнолітнього [PERSON] [PERSON] на виїзд за кордон, в тому числі з метою належного та всебічного розвитку, а також для оздоровлення, оскільки останній відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за кордон. В даному випадку в інтересах дитини є тимчасовий виїзд за межі України. Разом з тим, тимчасовий виїзди дитини за межі України (екскурсії, відпочинок) зумовлений потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини. Тимчасовий виїзд дитини за кордон не позбавляє відповідача можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною . Крім того, виходячи з положень ст. 141 СК України, відповідач як батько дитини має рівнозначне з позивачем право на участь у вихованні та спілкуванні з сином, в тому числі і на спільні виїзди з дитиною за межі України. Такого права відповідача не заперечує позивач. Обставин, які обмежують право неповнолітнього [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України суд не вбачає, а тому, приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved