Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, відповідно до якої прохає суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач за нотаріально-посвідченим договором дарування отримала у особисту приватну власність квартиру [ADDRESS] . Її право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 19.02.2019 за номером запису 30354056. На даний час у квартирі зареєстрованим значиться відповідач [PERSON] . Реєстрація відповідача в квартирі відбувалась за згодою попереднього власника 22.10.2004. Відповідач не є її родичем і членом сім`ї та родичем або членом сім`ї попереднього власника. Письмовий договір найму жилого приміщення квартири між відповідачем та попереднім власником, а також між нею та відповідачем не укладався. Зі слів попереднього власника їй відомо, що відповідач був зареєстрованим у квартирі задля самої реєстрації, а не фактичного користування жилим приміщенням квартири. Від часу придбання нею квартири у власність, тобто з 19.02.2019 відповідач в квартирі не проживає, в кватирі відсутні його особисті речі, фактичне місце його проживання їй невідомо. Незважаючи на відсутність письмового договору найму жилого приміщення квартири між попереднім власником та відповідачем, останній за згодою попереднього власника був зареєстрований, як мешканець квартири та рахується споживачем комунальних послуг, а відтак фактично вважається, що між попереднім власником та відповідачем в усній формі був укладений договір найму жилого приміщення квартири на невизначений термін. Факт не проживання відповідача в квартирі понад шість місяців без поважних причин підтверджується актом про не проживання від 26.11.2020. Оскільки реєстрація відповідача мешканцем квартири та споживачем комунальних послуг утворює їй перешкоди в здійсненні своїх прав, як власника квартири, вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, відповідно до якої позов підтримує та просить розглядати справу у його відсутність та відсутність позивача. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. При цьому завчасно подав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнає та просить справу розглядати без його участі. За викладених обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач визнав позов і таке визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, то суд підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову не вбачає та вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, оскільки для того наявні законні підстави. Враховуючи думку сторін викладену в заявах, розглянувши справу, безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд встановив таке. Як вбачається з матеріалів справи та зокрема підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №156767145, сформованого 19.02.2019, позивачу [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 19.02.2019, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області, зареєстрованого в реєстрі за р.№539, належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Згідно довідки, виданої ТОВ «Місто для людей Кременчук» 23.11.2020 за вих.№1166/32, за вказаною адресою зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Актом про не проживання від 26.11.2020, складеного працівниками ТОВ «Місто для людей Кременчук» встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 22 жовтня 2004 року по теперішній час. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч. 2 ст. 167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Враховуючи викладене, а також те, що як встановлено судом, відповідач [PERSON] не є власником (співвласником) спірної квартири, не є членом сім`ї власника квартири, у вказаній квартирі не проживає більше 16 років, доказів, щоб свідчили про наявність у відповідача права користування спірною квартирою суду не надано та судом не встановлено обставин, за яких за ним зберігається вказане житлове приміщення, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ст. 142 ЦПК України та ч. 4 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позов підлягає задоволенню та відповідачем до початку розгляду справи по суті визнано позов, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп. і повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved