Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Свою заяву позивач обгрунтовує тим, що вона є власником будинку по [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу будинковолодіння від 30 липня 2004 року. Відповідач по справі зареєстрований за вказаною адресою, однак за місцем реєстрації не проживає з жовтня 2019 року. Він добровільно залишив будинковолодіння, забрав свої особисті речі та вчинив дії, що свідчать про втрату ним інтересу до збереження прав користування спірним житлом; на даний час проживає в с. Білоусівка з іншою сім`єю, не має наміру проживати у даному житлі, не несе витрати по його утриманню, поліпшенню житлових умов, проведенню поточних ремонтних робіт. Характер відсутності відповідача у житловому приміщенні не носить тимчасовий характер, відповідач залишив житло по причині утворення нової сім`ї і можливості проживати за іншою адресою та не має наміру проживати у даному будинку. Будь-які домовленості про користування житлом між позивачем та відповідачем відсутні. Усі витрати щодо утримання будинку несе позивач самостійно. Тому позивач просить усунути перешкоди у користуванні будинком шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зняття [PERSON] , [INFO] з реєстраційного обліку даного будинку. Відповідно до ч. 5 ст.\~279\~ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 02.12.2021 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Від відповідача [PERSON] на адресу суду відзив на позовну заяву не надходив. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, на їх задоволенні наполягала. Пояснила що відповідач у домоволодіння не проживає близько 3 років та витрат по його утриманню не несе. У зв`язку з його реєстрацією в її будинку, позивач не може оформити субсидію, відносини з відповідачем позивач припинила внаслідок його негативної поведінки, оскільки той зловживає алкогольними напоями та створює умови для його негативного сприйняття дітьми. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував. Пояснив, що в будинку по [ADDRESS] , дійсно не проживає з 13 жовтня 2019 року. Він не знімається з реєстраційного обліку оскільки, хоча й проживає у іншому помешканні, однак не має можливості там зареєструватись. Також підтвердив, що участі у догляді за будинком не приймає, витрат по сплаті комунальних послуг не несе. Дослідивши надані позивачем письмові докази, заслухавши пояснення сторін по суті справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу будинковолодіння від 13.07.2004р. [PERSON] , що діяв від імені [PERSON] , продав, а [PERSON] купила будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , реєстраційний номер [NUMBER] Згідно акту обстеження про встановлення факту проживання № б/н від 01.11.2021р. вбачається, що комісією у складі старости с. Білоусівка [PERSON] , діловода загального апарату Драбівської селищної ради Десятник О.П., сусідів [PERSON] , [PERSON] , заявника [PERSON] встановлено, що за адресою [ADDRESS] , зареєстровані особи, серед яких вказаний співмешканець позивача [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за вказаною адресою, але не проживає з жовтня 2019р. Суд вважає, що відповідач повністю втратив зв`язок з помешканням, оплату за комунальні послуги не здійснює, утриманням житла не займається. Як передбачено ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ст. 13 ч.ч.1, 2, 3, 4 ЦК). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч.6 ст.13 ЦК України). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1\~ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач в обґрунтуванні позовної заяви посилався норми на ЖК України, зокрема, на ст. 71 ЖК України - Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами та ст. 72 ЖК України - Порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, глави 2 ЖК України користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а також ст. 163 ЖК України - збереження жилої площі за тимчасово відсутніми наймачем та членами його сім`ї та ст. 167 ЖК України глави 6 ЖК України. Суд зазначає, що ст.ст. 71,71 ЖК України не підлягають до застосування у даних правовідносинах, оскільки регулюють відносини користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, до якого будинок позивача не відноситься. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником жила або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, тобто останніми створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування, розпоряджання майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Так, зазначено, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши одну з вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Будь-який договір найму житла між власником будинку за адресою [ADDRESS] та відповідачем відсутній. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач не проживає будинку за адресою [ADDRESS] , понад 1 рік, та не є членом сім`ї позивача, комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні житла. Отже, судом встановлено, що позивач не може користуватися своїми правами щодо володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, оскільки відповідач чинить їй відповідні перешкоди, враховуючи, що згода позивача на реєстрацію місця проживання відповідача відсутня. Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» згідно з\~Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел,рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia). Як вбачається\~з матеріалів\~справи відповідач\~втратив зв`язки\~з конкретним\~місцем \~будинком позивача\~по [ADDRESS] ,\~який не\~є його\~житлом в\~розумінні ст.\~8\~Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалась позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог, а саме: належить усунути перешкоди позивачу у користуванні будинком шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням будинком по [ADDRESS] . У той же час, щодо вимоги зняття відповідача з реєстраційного обліку у даному будинку, слід зазначити наступне. Згідно положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016р. № 207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Згідно положень абз. 2 п. 4 Правил реєстрація місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день подання особою або її представником документів. Згідно з п. 26 Правил зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням… Таким чином\~законодавцем чітко\~визначено порядок\~зняття особи\~з реєстрації\~в т.ч.\~перелік підстав\~для зняття\~з реєстраційного\~обліку. Враховуючи,\~що позовні\~вимоги про\~визнання відповідача\~таким,\~що втратив\~право користування\~спірним житловим\~приміщенням задоволені,\~то відповідно\~до ч.\~1\~ст.\~7\~вказаного Закону\~це і\~є підставою\~для зняття\~уповноваженим органом\~з реєстрації\~місця проживання\~відповідача,\~тому позовні\~вимоги щодо\~зняття з\~реєстрації місця\~проживання заявлені\~передчасно,\~позивач фактично\~просить вирішити\~питання,\~що відносяться\~до компетенції\~органів державної\~влади. Окремого рішення про зняття особи з реєстраційного обліку не вимагається, а тому позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають. На підставі ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування її витрат по сплаті судового збору 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial