Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON], місце смерті на тимчасово окупованій території України, а саме: м. Донецьк, Петровського району, яка настала 31.08.2017 року. Заяву обґрунтовано тим, що вона є\~ дружиною [PERSON], який помер 31.08.2017 року в м. Донецьк Петровського району. 05.10.2017 року Золотоніський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану відмовив у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] у звязку з тим, що свідоцтво про смерть [PERSON], видано не уповноваженим органом та не може бути підставою для державної реєстрації смерті. Встановлення факту смерті необхідне їй для реєстрації смерті [PERSON] який помер 31.08.2017 року на території України та отримання свідоцтва про смерть. Представник заявника [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримав та просив її задоволити. Представник заінтересованої особи Золотоніського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області у судове засідання не зявився, але скерував до суду заяву про розгляд заяви за відсутності представника цього органу, проти заявлених вимог не заперечував. Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає до задоволення. Судом установлено, що 29.09.2017 року «Комунальным учреждением «Центр Первичной Санитарной Помощи» №10, г. Донецка видано довідку про те, що [PERSON], 31.08.2017 року помер, причини смерті тромбоз системи нижньої вени, виражений больовий синдром. Відповідно до свідоцтва про народження серії ІІІ АГ № 488571, [PERSON] народився 13.01.1979 року, у м. Тимашевськ, Краснодарського краю, Російської Федерації. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-НО № 024009, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 03.12.2015 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції м. Донецька, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище Лола. Відповідно до свідоцтва про народження серії І-НО № 161390, вбачається, що [PERSON] народився 21.10.2007 року у м. Донецьк, батьками зазначено [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про народження серії І-НО № 090627, вбачається, що [PERSON] народилася 02.07.2006 року у м. Донецьк, батьками зазначено [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до рішення від 16.07.2010 року, вбачається, що з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] по 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на кожну дитину на утримання неповнолітніх: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] до повноліття доньки [PERSON], а потім по ? частини всіх видів заробітку до повноліття сина [PERSON]. Відповідно до відмови у проведенні державної реєстрації смерті від 05.10.2017 року за № 657/15.6-04.1 виданої Золотоніським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану, вбачається що [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] у звязку з тим, що свідоцтво про смерть [PERSON] (серії ДНР № 077900, яке видано 06.09.2017 року Петровським відділом запису громадянського стану міста Донецьк державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки) видано не уповноваженим органом та не може бути підставою для державної реєстрації смерті. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України визначені ст. 257-1 цього Кодексу. За змістом ч. ч. 1, 2 статті 257-1 цього Кодексу заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07листопада 2014року №1085-р м. Донецьк Донецької області входить до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. За змістом наказу Міністерства юстиції України від 17 червня 2014року №953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції» тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання деякими відділами державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходяться на території Донецької області. Проведення зазначених дій здійснюється будь-яким відділом державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходиться за межами вказаної території. Згідно з ч. 2 ст. 259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не змінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Як розяснено у п. п. 13, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно з ч. ч. 1, 2ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. За положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 9Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. На даний час свідоцтво про смерть видане органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України, а довідка видана центром первинної медично-санітарної допомоги №10, м. Донецька, який є медичним закладом тимчасово окупованої території. Частиною першою статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~передбачено, що у разі порушення положень цього\~Закону\~державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Оцінюючи довідку про причину смерті та саме свідоцтво про смерть, видані органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України і не визнається на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України. У практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розвинено принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати загальні принципи, сформульовані у рішенні Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки медичних документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами. Суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території та зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, тоді як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі, зокрема, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно із ч. 2 ст. 259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Отже, з огляду на зміст вказаних норм матеріального та процесуального права можна дійти висновку, що встановлення факту смерті на підставі рішення суду є підставою для проведення реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану (визнання державою факту смерті громадянина України), і таке рішення саме по собі не змінює документів, що видаються цим органом, а є лише підставою для одержання таких документів.

Outcome: approved