Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати за нею право спільної сумісної власності - Ѕ частки у квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та за відповідачем право спільної сумісної власності - Ѕ частки у квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з відповідача судові витрати. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, представник надав до суду заяву з проханням розгляду справи без їх участі. Позов підтримує в повному обсязі. Згоди на заочний розгляд справи позивач та її представник не надавали. Відповідач та його представник у судове засідання, повторно, не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності усіх учасників справи на підставі наявних матеріалів. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які особи, які беруть участь у справі посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 травня 2013 року, який було розірвано 12 листопада 2018 року згідно рішення Близнюківського районного суду Харківської області. Вказане рішення набрало законної сили. Судом встановлено, що [PERSON] було придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2015 року. Вказана спірна квартира була зареєстрована на праві приватної власності на ім`я позивача [PERSON] . Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , квартира розташована на 2 поверсі 5 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житловою площею 29,3 кв. м, загальною площею 48,9 кв. м. 22.09.2020 відповідачу представником позивача було направлено заяву - пропозицію про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя, на яку [PERSON] не відповів. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частини у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру, допускається за його згодою, крім випадків передбачених ЦК України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вказана спірна квартира, по взаємній згоді сторін по справі була придбана, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбу, на ім`я позивача [PERSON] за спільні кошти, тому вона є спільним сумісним майном подружжя. Відповідачем не спростовано презумпцію спільного сумісного майна подружжя. Таким чином, приймаючи до уваги наведене, суд вважає, що після укладення договору купівлі - продажу спірного квартири, вказане майно належить сторонам в рівних частках, тобто по 1\\2 частці квартири кожному. Згідно п.п. 25, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, судам необхідно застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України, щодо обов`язкової згоди на отримання одним із подружжя грошової компенсації та попереднього внесення на депозитний рахунок суду другим із подружжя відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Приймаючи до уваги наведене, а також те, що відповідач не надав обов`язкову згоду на отримання ним грошової компенсації, а позивач попередньо не внесла на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми та навпаки, а також те, що сторони не наполягають на розподілі спірної квартири в натурі, суд вважає необхідним визнати за сторонами ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу та залишити майно - спірну квартиру у їх спільній частковій власності, в розмірі 1\\2 частини вказаного майна кожному з них. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягають стягненню документально підтвердженні понесені судові витрати зі сплати судового збору. Представник позивача під час судового засідання до закінчення судових дебатів надав заяву, в якій зазначив, що позивачем понесені витрати по оплаті правничої допомоги, для підтвердження яких буде надана заява протягом 5 днів після ухвалення рішення, тобто просить вирішити на підставі ст. 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення по суті заявленого позову. Частиною 1 ст. 246 ЦПК України передбачено, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Частиною 2 ст. 246 ЦПК України встановлено, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Відтак, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу за заявою представника позивача.

Outcome: approved