Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю ім.Шевченка про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, стягнення індексації та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01.05.2010р. по 17.02.2015р. вона працювала у філії «Черкаський логістичний центр» сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю ім.Шевченка (далі СТОВ ім.Шевченка) на посаді начальника цеху оформлення готової продукції. Згідно наказу №26-к від 17.02.2015р. вона була звільнена з роботи за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. При звільненні відповідач не розрахувався з позивачкою по заробітній платі та не виплатив усі належні їй при звільненні платежі. Позивачка письмово звернулась до відповідача із заявою від 24.03.2015р. з даного приводу, однак відповіді так і не одержала. Позивачка вказує, що відповідач порушив вимоги трудового законодавства, зокрема ч.1 ст.47, ч.1 ст.116 КЗпП України, не виплативши їй усі суми, що належать їй до виплати при звільненні, а саме заробітну плату в сумі 12584грн. 13коп. Крім цього, згідно положень ст.117 КЗпП України роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивачка вказує, що згідно ст.34 ЗУ «Про оплату праці», ч.5 ст.95 КЗпП України вона має право на отримання невиплаченої їй зарплати на день свого звільнення та стягнення збитків з урахуванням індексу інфляції. Позивачка вказує, що внаслідок невиплати їй зарплати, відповідачем завдано їй моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона не могла нормально жити, у неї порушились життєві зв'язки та стосунки. У зв'язку з невиплатою їй коштів, вона та її родина змушені були відмовляти собі в багатьох речах повсякденного вжитку, їй потрібні були додаткові зусилля для організації свого життя. Спричинену їй моральну шкоду позивачка оцінює в суму 4000грн. Вказує, що згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В добровільному порядку відповідач заборгованість по заробітній платі та компенсацію за її затримку не погашає, у зв'язку з чим позивачка і звернулась до суду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Солонько М.Ф. неодноразово уточнювали та змінювали позовні вимоги, та з урахуванням остаточних позовних вимог просили: стягнути із СТОВ ім..Шевченка на користь позивачки нараховану, але невиплачену заробітну плату в сумі 12584грн. 13коп.; стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру 205,13грн. за кожний день до моменту винесення судового рішення; стягнути індексацію в розмірі 1359,09грн.; стягнути моральну шкоду в розмірі 4000грн. В судовому засіданні представник відповідача СТОВ ім..Шевченка Хандюк Т.О. позов визнала частково, а саме не заперечувала щодо стягнення з відповідача на користь позивачки нараховану, але невиплачену заробітну плату в сумі 12584грн. 13коп. (це вказана сума без відрахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та інших податків, які утримуються із заробітної плати). Наявність вказаної суми заборгованості підтвердила усно та письмовими доказами. Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки інших виплат та моральної шкоди - Хандюк Т.О. категорично заперечила, подавши відповідні письмові заперечення та докази, просила відмовити в задоволенні вказаних вимог. Вказала, що відповідачем було допущено виникнення заборгованості по виплаті зарплати позивачці при звільненні в сумі 12584грн. 13коп. у зв'язку з тим, що 17.02.2015р. державним виконавцем відділу ДВС Черкаського РУЮ були прийняті декілька постанов (копії наявні в матеріалах справи) та накладені арешти на кошти, що знаходяться на рахунках СТОВ ім..Шевченка, в т.ч. й на рахунку, який використовується підприємством для виплати заплати працівникам, а саме [NUMBER] в АТ «ОТП Банк», МФО 300528, код.03793419, що позбавило відповідача можливості виплатити зарплату працівникам, в т.ч. позивачці [PERSON], сплатити ЄСВ та інші обов'язкові платежі. Відповідач вважає такі дії ДВС неправомірними та на даний час оскаржує такі дії в Господарському суді Черкаської області, оскільки згідно вимог діючого законодавства, зокрема ст.55 Бюджетного кодексу України, видатки загального фонду на оплату праці працівникам є захищеними. Тому вважає, що вказані обставини виключають вину відповідача за невиплату позивачці зарплати. Представник відповідача заперечила щодо стягнення заявленої суми індексації в розмірі 1359,09грн., оскільки розмір індексації завищений і сума індексації входить до складу нарахованої позивачці зарплати, яка заявлена позивачкою до стягнення в загальному розмірі заборгованості. Також заперечила щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, мотивуючи тим, що згідно ст.117 КЗпП України виплати вказаних сум проводяться у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу. А оскільки державною виконавчою службою неправомірно був накладений арешт на рахунок відповідача, з якого здійснювалась виплата зарплати працівникам (арешт був накладений 17.02.2015р. саме в день звільнення позивачки), що унеможливило виплату позивачці всіх належних їй сум зарплати і це є поважною причиною, яка не залежала від волі відповідача, тому відповідач вважає, що його вини немає у невиплаті позивачці вказаних сум заплати, тому відсутні підстави для застосування ст.117 КЗпП України. Представник відповідача заперечила щодо стягнення заявленої суми моральної шкоди в розмірі 4000грн., мотивуючи тим, що позивачкою не доведено факт завдання їй моральної шкоди, не підтверджено будь-якими доказами розмір шкоди. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу №01-к-05-10 від 01.05.2010р. [PERSON] була прийнята на роботу в Філію «Черкаський логістичний центр» СТОВ ім..Шевченка на посаду начальника цеху оформлення готової продукції. Згідно наказу №26-к від 17.02.2015р. директора Філії «Черкаський логістичний центр» СТОВ ім..Шевченка, [PERSON] була звільнена з роботи за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Судом встановлено, що із 27.03.2015р. відокремлений підрозділ: Філія «Черкаський логістичний центр» СТОВ ім.Шевченка закрито. Згідно довідки СТОВ ім.Шевченка №249 від 25.05.2015р. (а.с.72) встановлено, що розмір заборгованості із зарплати перед позивачкою становить 12584грн. 13коп. без відрахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та інших податків, які утримуються із заробітної плати. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Враховуючи, що заборгованість із виплати зарплати позивачці на момент звільнення в сумі 12584грн. 13коп. підтверджена письмовими доказами по справі та визнається відповідачем СТОВ ім.Шевченка, тому вказана позовна вимога є доведеною, обґрунтованою та підлягає до задоволення. Щодо інших позовних вимог суд вважає наступне. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавецьне доведе відсутності в цьому своєї вини. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100. Судом встановлено, що 17.02.2015р. державним виконавцем відділу ДВС Черкаського РУЮ були прийняті декілька постанов (копії наявні в матеріалах справи, а.с.73-79) та накладені арешти на кошти, що знаходяться на рахунках СТОВ ім..Шевченка, в т.ч. й на рахунку, який використовується підприємством для виплати заплати працівникам, а саме [NUMBER] в АТ «ОТП Банк», МФО 300528, код.03793419, що позбавило відповідача можливості виплатити зарплату працівникам, в т.ч. позивачці [PERSON], сплатити ЄСВ та інші обов'язкові платежі. На момент розгляду даної справи відповідач СТОВ ім.Шевченка оскаржує неправомірні дії ДВС Черкаського РУЮ в Господарському суді Черкаської області, що підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. З огляду на вказані обставини справи, суд вважає, що накладення ДВС арешту на кошти відповідача на рахунку, який використовується підприємством для виплати заплати працівникам - є поважною причиною невиплати відповідачем позивачці належних сум зарплати на момент звільнення (арешт був накладений 17.02.2015р. саме в день звільнення позивачки). Згідно вимог діючого законодавства, зокрема ст.55 Бюджетного кодексу України, видатки загального фонду на оплату праці працівникам є захищеними. Тому, суд не вбачає вини відповідача у невиплаті [PERSON] належних їй сум зарплати та пов'язаних із цим виплат на момент звільнення та не вбачає підстав для застосування до даних правовідносин положень ст.117 КЗпП України. Тому, в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру 205,13грн. за кожний день до моменту винесення судового рішення - суд вважає необхідним відмовити. Щодо стягнення індексації в розмірі 1359,09грн. суд вважає, що дана позовна вимога не підлягає до задоволення, оскільки з пояснень учасників процесу та розрахункових листків [PERSON] (а.с.52-58) вбачається, що сума індексації позивачкою завищена та індексація зарплати входить (була включена) до складу нарахованої позивачці зарплати, яка заявлена позивачкою до стягнення в загальному розмірі заборгованості. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди суд вважає наступне. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п.3 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, суд вважає, що незалежно від вини власника моральна шкода може бути стягнута на користь працівника у разі наявності передбачених законом підстав. З позовних вимог вбачається, що у зв'язку з невиплатою позивачці заробітної плати, було грубо порушено трудові права позивачки та їй була завдана моральна шкода, що виразилась, зокрема, у тому, що позивачка не могла нормально жити, у неї порушились життєві зв'язки та стосунки. У зв'язку з невиплатою їй коштів, позивачка змушена була відмовляти собі в багатьох речах повсякденного вжитку, їй потрібні були додаткові зусилля для організації свого життя. Враховуючи вимоги розумності і справедливості при вирішенні питання про розмір моральної шкоди, суд вважає, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди підлягає до часткового задоволення та на користь [PERSON] необхідно стягнути з СТОВ ім..Шевченка моральну шкоду в сумі 1000грн. В решті вимог щодо стягнення моральної шкоди необхідно відмовити. На підставі викладеного, позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення. З відповідача необхідно стягнути на користь держави судові витрати, які складаються із судового збору, від сплати якого звільнений позивач, в сумі 243,60грн. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд визначає, що рішення в частині присудження виплат заробітної плати підлягає негайному виконанню в межах суми виплати за 1 місяць..

Outcome: partial