Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон та через лінію розмежування на непідконтрольну Укріїні територію неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що позивач з відповідачем одружилаися 21.07.2007 року. Шлюб зареєстровано Кам'янобрідським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 147, в наступний час в Біловодському районному суді слухається справа про розірвання шлюбу з відповідачем. Від цього шлюбу подружжя має дівчинку, [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем і перебуває на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, росходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дитини. З серпня 2014 року позивач з відповідачем живуть окремо, спільне господарство не ведеться, фактичні шлюбні відносини припинені, втрачені всі фізичні та духовні зв'язки між ними. Відповідач з березня 2015 року постійно мешкає в р. Росії, де він знайшов роботу, до України він не приїжджає, не телефонує матеріально дитині не допомагає. З позивача постійно існує потреба перетинати лінію зіткнення, а також з'явилася можливість виїхати з дитиною за кордон до р. Фінляндія. Позивач не може зв'язатись з відповідачем для того, щоб він оформив заяву про не заперечення на виїзд дитини за кордон. Тим самим відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу у здійсненні заходів, спрямованих на спілкування дитини з родичами, покращення її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку. Зокрема, відповідач проявляє бездіяльність у наданні у передбаченому законодавством України порядку дозволу на виїзд доньки за кордон та через лінію зіткнення для спілкування з родичами, відпочинку та оздоровлення останньої. Таким чином єдиним шляхом отримання дозволу на виїзд дитини за кордон та лінію розмежування є звернення до суду. Вважає, що така позиція позивача і батька неповнолітньої [PERSON], шкодить її інтересам та не сприяє її спілкуванні з родичами, всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. У зв'язку з наведеним просила суд надати [PERSON] на виїзд [PERSON], [INFO] за кордон України та через лінію зіткнення без дозволу (згоди) батька дитини - [PERSON] на три роки з моменту набрання рішення суду законної сили та не більше ніж 180 діб на рік. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, просила справу слухати за їхвідсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, незважаючи на те, що своєчасно й належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом відправлення смс повідомлення про виклик. Заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. На підставі викладеного суд, вважає, можливим розглянути справу за відсутності відповідача по наявним матеріалам в справі. У відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності із ст. 225 ЦПК України суд визначив заочно розглянути справу у відсутності відповідачів. Дослідивши надані до позову письмові докази, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на наступне. Згідно до ст. 10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у справі та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Зокрема, у порядку, передбаченому ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують, відповідно до цього Закону, право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання такої і оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.20120року №724), встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. З ухвали Біловодського районного суду Луганської області від 27 вересня 2016 року вбачається, що в Біловодському районному суді слухається справа про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Зі свідоцтва про народження дитини вбачається, що [PERSON], яка народилася [INFO] року, на даний час є малолітньою особою, її батьками є позивач та відповідач у цій справі (а.с.10). Із довідки УДМС України у Луганській області від 09 лютого 2017 року №12/4-3775 вбачається, що місце знаходження відповідача невідоме(а.с.18). Відповідно до Заяви № 390 [PERSON], батько неповнолітньої [PERSON] раніше надавав згоду на тимчасовий виїзд з території України до Російської Федерації у період з 09.06.2015 року по 09.06.2015 року у супроводі матері дитини [PERSON] (а.с.6). В позовній заяві [PERSON] вказує, що відповідач з березня 2015 року постійно мешкає в Російській Федерації, де знайшов роботу, до України він не приїздить, не телефонує матеріально дитині не допомагає. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що дійсно у позивача існують перешкоди у виїзді дитини за кордон, однак позовні вимоги [PERSON] суперечать Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавляють батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ним. Чиним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст. 141,157 СК України. Крім того, не можуть бути задоволені позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть. Вивчаючи надані до позову докази, суд прийшов до висновку, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження незгоди та ухилення відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за межі України та перетинання лінії розмежування на непідконтрольну України територію. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відмовляючи у задоволенні позову в цілому, суд також керувався і тим, що за змістом п.4 Правил рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків фактично виконує функцію нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на виїзд за кордон дитини, яка не досягла 16-річного віку, замінюючи цю згоду. В свою чергу, нотаріальна посвідчена згода згідно того ж пункту Правил надається із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, тобто видається на разовий виїзд дитини за кордон. За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивач просить суд надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення дитини за кордон без згоди батька без зазначення конкретної країни, періоду перебування у цій країні, а також враховуючи, що чинним законодавством не передбачено надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини до досягнення нею 16-річного віку за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та, що надання за рішенням суду такого дозволу, як просить позивач, буде суперечити нормам закону та порушуватиме права відповідача, як батька дитини, на виховання та спілкування із дитиною, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову з підстав неналежності обраного позивачем способу захисту прав та інтересів. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі №6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі №6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі №6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі №6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-32509ск15, від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск1 При вирішенні спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Не можна задовольняти позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть. З огляду на викладене суд, ухвалюючи рішення, позбавлений можливості задовольнити позов, оскільки позивач не визначила загальний термін надання такого дозволу, не зазначила часового проміжку перебування дитини у іноземній державі, також враховуючи, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові не визначені конкретним часом виїзди дітей за межі України до досягнення 16-річного віку без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, те що позивачем не надано належних доказів відмови батька в наданні дозволу у виїзді дітей за кордон, суд, розглядаючи позовні вимоги в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, вважає за необхідне в задоволені позову відмовити.

Outcome: dismissed