Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у реалізації права власності та виселення. В позові зазначено, що позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS], який прийняла в спадщину. В зазначеному будинку мешкає позивач та її діти, а також відповідач, який не зареєстрований в даному житловому приміщенні. З вересня 2007року позивач [PERSON] почала проживати з відповідачем [PERSON] без укладення шлюбу, останній в теперішній час зловживає спиртними напоями, постійно вчиняє сварки, зухвало відноситься до позивача, ображає її, добровільно звільнити будинок не бажає, внаслідок чого позивач позбавлена права вільно розпоряджатися належним їй на праві особистої власності будинком, що порушує її права як власника. Позивач зазначає, вона не бажає, щоб відповідач проживав в її будинку, оскільки він не дотримується правил поведінки у сім'ї та примушує її терпіти образи і хвилюватися, така поведінка відповідача робить неможливим подальше спільне проживання. Позивач просить суд з метою усунення перешкод у користування належним їй житловим будинком виселити відповідача з будинку по [ADDRESS]. В судове засідання позивач [PERSON] з'явилась, надала пояснення по суті позовних вимог, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся згідно діючого законодавства, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, поважних причин неявки не повідомив, за таких обставин суд вважає його повідомленим про судове засідання та розглядає справу без його присутності. Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS]. Даний будинок позивач отримала у спадщину від свого чоловіка. Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області, [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS], разом з нею проживають син [PERSON] та донька [PERSON]. ГУ МВС України в Запорізькій області від 08.07.2014 р. №50/3165 у відповідь на запит повідомило, що [PERSON] починаючи з 2010року і по теперішній час особисто зверталась до Чернігівського РВ ГУМВС відносно [PERSON] 7 разів, також в 2013 році зверталась з приводу нанесенням [PERSON] тілесних ушкоджень її доньці, дані звернення розглянуті та [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності. Як було встановлено в ході судового розгляду, відповідач не зареєстрований в належному позивачу житловому будинку, в теперішній час не є членом сім'ї позивача, він постійно порушує правила співжиття, робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, добровільно виселитися із житлового будинку не бажає, з цього приводу між ним та позивачем постійно виникають сварки та непорозуміння. Таким чином, судом було встановлено, що відповідач дійсно чинить позивачу, як власнику будинку по [ADDRESS], перешкоди в користуванні вказаним житловим будинком, подальше їх спільне проживання неможливе, добровільно звільнити будинок відповідач не бажає, внаслідок чого позивач не може належним чином мешкати в будинку, тобто володіти, користуватись та розпоряджатися належним їй майном. Вказані обставини порушують права позивача як власника будинку. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову та усунення перешкод позивачу в користуванні житловим будинком по [ADDRESS], який належить їй на праві власності, шляхом виселення відповідача із зазначеного будинку без надання іншого житлового приміщення.

Outcome: approved