Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та зняття заборони відчуження майна. Свої вимоги мотивувала тим, що 18 вересня 2012 року між сторонами укладено договір довічного утримання та догляду. Відповідно до умов договору позивач передала у власність відповідачу належний їй будинок та земельну ділянку, взамін чого відповідач зобов'язалась довічно утримувати позивача, надавати матеріальне забезпечення та догляд шляхом виконання передбачених договором обов'язків, що в грошовому виразі оцінювалося в 1000,00 грн. на місяць, а саме: забезпечувати позивача житлом із збереженням права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваному будинку, щоденним триразовим харчуванням, забезпечення придатним одягом та взуттям, здійснення нагляду та надання необхідної допомоги, забезпечення належними лікувальними засобами. Позивач є інвалідом першої групи, самостійно пересуватись не може та згідно умов договору відповідач мала проживати разом з позивачем. Проте, з 06 серпня 2013 року, в порушення умов договору, відповідач перестала виконувати свої зобов'язання за договором, залишила позивача саму без допомоги. На звернення щодо виконання умов договору відповідач повідомила, що в неї багато особистих проблем та погодилась розірвати укладений договір лише за умови повернення її коштів, витрачених на оформлення договору. Позивач вимушена просити допомоги сторонніх осіб (сусідів), самостійно себе забезпечувати. За таких обставин просить розірвати договір довічного утримання від 18 вересня 2012 року та зняти заборону відчуження житлового будинку та земельної ділянки. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, на підставах викладених в ньому, просив його задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явилась, будучи належно повідомленою про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується оголошенням у пресі (газетах «Урядовий кур'єр» від 16 січня 2014 року № 8 та «Вінниччина» від 17 січня 2014 року №4), а тому суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, покази свідків, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно договору довічного утримання, його розірвання та правових наслідків такого розірвання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є пенсіонером та інвалідом першої групи за загальним захворюванням, що підтверджується посвідченням від 06 жовтня 2009 року № [NUMBER] (а.с.8). Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, що підтверджується посвідченням від 28 вересня 2009 року серії [NUMBER] (а. с. 8). 18 вересня 2012 року між сторонами укладено договір довічного утримання та догляду, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 7113. Відповідно до умов договору [PERSON] передала у власність [PERSON] належний її житловий будинок [ADDRESS] з усіма прибудовами, господарськими будівлями, спорудами та земельну ділянку площею 0,0883 га, кадастровий номер 0510100000:02:020:0081 за тією ж адресою, взамін чого [PERSON] зобов'язалась надати [PERSON] довічне матеріальне забезпечення. Відповідно до пунктів 8, 9 вказаного договору обов'язок [PERSON] по наданню [PERSON] довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваному будинку, щоденним триразовим калорійним харчуванням, придатним для носіння одягом та взуттям, здійснення нагляду та надання необхідної допомоги, забезпечення належними лікувальними засобами; грошова оцінка видів матеріального забезпечення на місяць визначена в розмірі 1000,00 грн. Крім того, договір містить відмітку про накладення заборони відчуження зазначеного в договорі майна до припинення чи розірвання договору (а. с. 4). Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 18 вересня 2012 року № 37874183 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] внесено реєстраційний запис про обтяження - заборона на нерухоме майно, земельну ділянку кадастровий номер 0510100000:02:020:0081 м. [ADDRESS], власником якої є [PERSON], а обтяжувачем [PERSON] відповідно до договору довічного утримання від 18 вересня 2012 року (а. с. 5). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомили, що з серпня 2013 року відповідач не проживає з позивачем, взагалі не появляється, допомоги їй ніякої не надає. Таку допомогу надають інші особи, в тому числі і свідки, по мірі прохання позивача. При цьому наголосили, що навіть при проживанні [PERSON] за місцем проживання позивача, утримання останньої здійснювалось за рахунок безпосередньо [PERSON], яка за свої кошти (пенсію) купувала ліки, продукти, сплачувала комунальні послуги, хоча відповідач зобов'язана здійснювати таке утримання. Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Відповідно до п. 12 договору довічного утримання від 18 вересня 2012 року, укладеного між сторонами, договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що позивачем виконано умови договору довічного утримання від 18 вересня 2012 року та передано у власність відповідача майно, а саме будинок та земельну ділянку. Натомість, відповідач по справі свої зобов'язання відповідно до умов зазначеного договору не виконує, припинила забезпечення позивача щоденним харчуванням, одягом та взуттям, лікувальними засобами. Також припинено здійснення догляду за позивачем, надання її необхідної допомоги. Вказані обставини підтверджуються письмовими доказами по справі та показами свідків, допитаними в судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач не виконує свої обов'язки щодо утримання позивача відповідно до умов договору від 18 вересня 2012 року, тому позовна вимога про розірвання вказаного договору підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України, у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Зважаючи, що суд прийшов до висновку про розірвання договору довічного утримання, тому як наслідок підлягає задоволенню вимога про зняття заборони відчуження зазначеного в договорі майна, а саме: житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 0510100000:02:020:0081 за тією ж адресою. При цьому суд враховує, що змінами, які внесені в Закон України «Про нотаріат» з переліку нотаріальних дій виключено таку нотаріальну дію, як зняття заборони. Разом з тим, Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» визначає, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі рішень судів. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до положень ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до статей 4, 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі; за подання до суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. Позивачем відповідно до квитанцій №№ К25/А/150, К25/А/149 від 10 січня 2014 року понесені судові витрати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в розмірі 540 (а. с. 24,26), тому з відповідача на користь позивача слід стягнути вказаний розмір документально підтверджених судових витрат. Крім того, позивач є інвалідом І групи та звільнений від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви. Враховуючи, що пред'явлений позов є позовом немайнового характеру та задоволений судом, при цьому позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави слід стягнути 229,40 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved