Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позов мотивований тим, що 02.07.2002 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, а саме відповідачу [PERSON] було подаровано 2/3 квартири, що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Внаслідок цього відповідач стала повним власником вищезазначеної квартири. Проте, позивач цей оговір заперечує, вважає його недійсним, з таких обставин. На час приватизації з позивачем проживали та були зареєстровані [PERSON] з її чоловіком [PERSON], тому квартиру було приватизовано на трьох осіб. На це вона погодилась, оскільки ці особи пообіцяли викупити квартиру в цілому. В 2002 році позивач вирішила укласти договір купівлі-продажу своєї частки квартири з відповідачем [PERSON]. Відповідач пообіцяла заплатити за частку квартири як за квартиру в цілому грошові кошти в розмірі 15000 доларів США. Кошти [PERSON] пообіцяла сплатити поступово протягом трьох років. Позивач погодилась на таку пропозицію, так як є людиною похилого віку, постійно хворіє, потребує постійного догляду, матеріальної допомоги, придбання ліків та медикаментів, за медичними показаннями потребує постійного стороннього догляду. Єдиним засобом існування позивача була і залишається пенсія, розмір якої є досить незначний. Розуміючи, що догляд та гроші потрібні позивачу, вона погодилась на пропозицію відповідача. Відповідач запевнила, що буде виконувати свої обовязки належним чином, а саме купувати позивачу необхідні речі, одяг, їжу, ліки тощо, сама буде утримувати квартиру, про що відповідачем було складено розписку. Всі документи на квартиру позивач довірила відповідачу. Після цього в липні 2002 року у приватного нотаріуса було оформлено договір. У нотаріуса позивач підписала всі необхідні документи та не читала їх взагалі, оскільки повністю довіряла відповідачу. Після укладення договору відповідач виконувала свої обіцянки належним чином, повністю забезпечувала її, заплатила за квартиру частково всього 2000 доларів США. Пізніше між сторонами склалися напружені, неприязні стосунки. Відповідач припинила надавати будь-яку матеріальну допомогу, наголошуючи про те, що в неї наявні труднощі фінансового характеру, і що вона є власником квартири і в будь-який момент виселить позивача і може продати квартиру. Про те, що в дійсності було вчинено договір дарування квартири, а не договір купівлі-продажу, позивачу стало відомо лише в червні 2017 року при зверненні до відповідача, від неї вона отримала копію договору дарування, оскільки примірник договору, який вона укладала у нотаріуса вона не отримувала, про що також зазначено і в п.7 спірного договору дарування. Зі слів позивача, при укладенні договору їй не було відомо, що укладається договір дарування квартири, а також наслідки про безоплатне відчуження квартири, добровільне позбавлення себе права власності на майно без будь-якої вигоди матеріального чи морального характеру. Позивач зазначає, що повністю довірила відповідачу документи на квартиру, оскільки вона пообіцяла оформити у нотаріуса їхню домовленість щодо придбання квартири за 15000 доларів США. А про договір дарування між ними ніяких домовленостей не було. Ці обставини може підтвердити чоловік відповідача [PERSON] Тому, посилаючись на положення Цивільного кодексу України, просить договір дарування визнати недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини викладені в ньому. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі та проти позову не заперечує. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, позов визнає. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. 02.07.2002 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним №2650. Ці обставини підтверджуються нотаріально засвідченим примірником договору дарування від 02.07.2002 року. Згідно з цим договором [PERSON] отримала в дар 2/3 квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відтак відповідач стала повним власником вищезазначеної квартири, оскільки до укладення договору їй належала 1/3 частка квартири відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30.03.1998 р. За домовленістю між позивачем та відповідачем набувач майна мала сплатити за квартиру 15000 доларів США, а також утримувати позивача матеріально, купувати їжу, ліки, речі тощо. Ці обставини не заперечуються сторонами, а також підтверджуються розпискою від 03.06.2002 року, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні, згідно з якою [PERSON], цією розпискою підтверджує, що зобовязується сплатити [PERSON], грошові кошти в сумі 15000 доларів США строком протягом трьох років з моменту укладення цієї розписки за те, що [PERSON] відчужує [PERSON] свою квартиру (частку) за адресою: [ADDRESS]. Також, до сплати повної суми зазначеній в цій розписці [PERSON] зобовязується утримувати [PERSON] матеріально, а саме: купувати по необхідності їжу, ліки, речі тощо. Представник позивача пояснив, що позивач погодилась на пропозицію щодо укладення договору на відчуження квартири за 15000 доларів США та матеріальне утримання позивача до її смерті, тому що вона є людиною похилого віку, постійно хворіє, потребує догляду, матеріальної допомоги на придбання ліків та медикаментів, за медичними показаннями потребую постійного стороннього догляду. Єдиним засобом існування є її невелика пенсія. Враховуючи, що між сторонами склались доброзичливі стосунки, і була укладена розписка, позивач довірилась відповідачу і передала їй правовстановлюючі документи на квартиру і в подальшому погодилась укласти правочин. В подальшому 02.07.2002 року було укладено договір у приватного нотаріуса. При підписанні договору позивач не читала документи, тому що довіряла відповідачу. На виконання своїх зобовязань по розписці відповідач повернула кошти частково в сумі 2000 доларів США. Згодом між сторонами склались напружені відносини, відповідач припинила надавати будь-яку матеріальну допомогу, пояснюючи це тим, своїм фінансовим станом. Про те, що в дійсності було вчинено договір дарування квартири, а не договір купівлі-продажу чи довічного утримання, позивачу стало відомо лише в червні 2017 року після отримання від відповідача копії договору дарування. Коли позивач дізналась про укладений договір дарування, вона звернулась до суду. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] пояснила, що на нині вона є власником вищезазначеної квартири. Щодо пояснень представника позивача вона не заперечує, підтримує викладені обставини, оскільки їй також відомо про обставини, що склались. Зазначає, що в разі визнання договору дарування квартири недійсним і поверненням коштів [PERSON], вона зможе купити іншу квартиру. Судом досліджено такі письмові докази. Договір дарування від 02.07.2002 року згідно з п.7 якого зазначається, що цей договір складено в двох примірниках, з яких один залишається на зберіганні у приватного нотаріуса [PERSON], а другий, що має силу оригіналу, видається обдарованій [PERSON] Свідоцтво про народження від 12.03.1999 року, згідно з яким [PERSON], народився 16.02.1999 року, його батьками є [PERSON] та [PERSON]. Акт від 23.01.2013 року, затверджений МКП ЖЕК №5, згідно з яким [PERSON], [INFO], весь час проживає в [INFO], з матірю [PERSON] Також суд враховує, що згідно з поданими заявами [PERSON]А позов визнає, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] Наріманови та [PERSON] позов підтримують. Згідно зі ст. ст. 203, 217 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Статтею 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочинну, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Частиною 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину він є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до вказаної норми закону у разі визнання договору дарування недійсним, право власності на квартиру повертається до позивача. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що фактично між сторонами склались правовідносини, які врегульовано нормами договору довічного утримання та договору купівлі-продажу, тобто в цьому випадку правочин є відплатний, що не відповідає загальним положенням договору дарування, а тому такий договір не був волевиявленням обох сторін на момент його укладення і підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати cуд стягує з відповідача [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved