Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вказаним цивільним позовом, в якому посилається на те, що їй на праві спільної часткової власності належить 1/5 частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 21 грудня 2011 року. Інша частина квартири належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , по 1/5 частки квартири кожному. [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на належну йому 1/5 частку спірної квартири. Спадкоємцями першої черги за законом були позивачка - [PERSON] , її сестра - [PERSON] та брат позивачки - [PERSON] , який відмовився від своєї частки спадщини на користь позивачки, у зв`язку з чим останньою було успадковано 2/15 частки спірної квартири, а відповідачкою, в свою чергу, - 1/15 частки квартири. Висновком експерта визначено дійсну ринкову вартість частки відповідачки у розмірі 78 053,33 грн. Зазначає, що оскільки, відповідачка не приймає участі в утриманні квартири, виділити в натурі частки з майна є неможливим, як і спільне проживання, за такого просить суд припинити право власності [PERSON] на 1/15 частки квартири [ADDRESS] ; визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/15 частки квартири [ADDRESS] ; виплатити [PERSON] внесені позивачем на депозитний рахунок суду кошти. Позивачка в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про день і час розгляду справи була повідомлена належним чином, направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності. Третя особа Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, яка також діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] та малолітньої [PERSON] , в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила клопотання про розгляд справи за відсутності її представника, проти задоволення позову не заперечувала. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 21 грудня 2021 року, виданого згідно з розпорядженням начальника комунального підприємства Білоцерківської міської ради служби приватизації державного житлового фонду від 21 грудня 2011 року №1-2-25, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , по 1/5 частки кожному /а.с. 10/. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис 1008 /а.с. 9/. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому 1/5 частки спірної квартири. Як вбачається з матеріалів справи, спадкоємця першої черги після смерті батька є його доньки [PERSON] , [PERSON] та син [PERSON] , який відмовився від своєї частки на користь останньої. Судом встановлено, що 21 листопада 2020 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Цвинтарною І.О., [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/15 частки квартири [ADDRESS] . З вказаного свідоцтва вбачається, що відповідачка [PERSON] також прийняла спадщину після померлого [INFO] батька [PERSON] та є власником 1/15 частки спірної квартири. Як вказує позивачка, [PERSON] за в спірній квартирі не проживає понад п`ятнадцять років та зареєстрована у будинку [ADDRESS] , участі у витратах не бере, не здійснює ні капітальний, ні поточний ремонт у квартирі та не несе витрат зі сплати житлово-комунальних послуг. Все це зумовлює неможливість спільного володіння та користування майном. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Отже, власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Положеннями частин першої, третьої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів , а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями , пов`язаними із спільним майном. Згідно статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-68 цс14, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 грудня 2019 року по справі № 303/4849/16-ц, згідно якого для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналіз норм статей 364 та 365 ЦК України свідчить, що положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників відповідачів у справі. Тлумачення пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України свідчить, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що протягом 15 років відповідачка проживає у будинку [ADDRESS] та у спірній квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, не наглядає за квартирою, крім того, частка відповідачки є незначною у порівнянні з частками інших співвласників та не може бути виділена в натурі, а припинення права власності відповідачки не завдасть шкоди її інтересам. З аналізу судової практики вбачається, що поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо. Частка [PERSON] у спірному майні становить 1/15, частка позивачки - 1/5 + 2/15, тобто частка відповідача є незначною та виділити її в натурі є неможливим з технічної точки зору, спільне користування та володіння майном між сторонами теж є неможливим. За приписами частини другої статті 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 24 лютого 2016 року у справі №6-2784цс15, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Згідно висновку експерта ФОП [PERSON] ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 1 170 800,00 грн., що підтверджується висновком про вартість майна від складеного 29.01.2021 року(а.с. 17). Відповідачка визначення дійсної вартості майна не оспорювала. Відповідно до квитанції АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 10.03.2021 №81129825 позивачкою [PERSON] внесено кошти на депозитний рахунок ДКСУ в сумі 78 053,33 грн (а.с.29). Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Оскільки протягом тривалого часу, а саме близько 15 років, відповідачка жодним чином не цікавиться спільним майном, не утримує його, не проживає в ньому, не навідується, та не надала жодних заперечень, тому суд приходить до висновку, що припинення незначної частки відповідачки на квартиру, яка складає 1/15, із виплатою її вартості, не призведе до порушення прав та інтересів останньої. Крім того, суд враховує ту обставину, що співвласники спірного домоволодіння розлучені, не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство. Зазначені обставини свідчать про неможливість спільного володіння та користування майном. Також в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо звернення відповідачки до суду із вимогами про визначення порядку користування житловим приміщенням. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи визнання відповідачкою позову та те, що її частка у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , за своїм розміром та вартістю є незначною, виділити частку у спільному майні в натурі з технічної точки зору неможливо, судом не встановлено наявності домовленості між сторонами про спільне володіння і користування житловим будинком, відповідачка не проживає у зазначеній квартирі більше понад 15 років і має у користуванні інше житло, не утримує належну їй власність, а також, що позивачем внесено на депозитний рахунок вартість належної [PERSON] частки, суд вважає, що втручання у право останньої на майно за встановлених вище обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідає меті дотримання справедливого балансу інтересів обох сторін. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обгрунтовані, грунтуються на нормах закону та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду з вказаним позовом позивачка сплатила судовий збір у розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією №81130510 від 10 березня 2021 року. Враховуючи, що на час подачі відповідачкою заяви про визнання позову розгляд справи по суті не розпочався, суд вважає за необхідне повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову, а решту - стягнути на її користь з відповідачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved