Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому після уточнення вимог просила визнати частково недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], вчинений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений 23.04.2008 ПН ХМНО [PERSON], реєстровий № 1605, а також визнати повністю недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], вчинений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 17.11.2014 ПН ХМНО [PERSON], реєстровий № 2841. В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що у зв'язку із фінансовими труднощами та станом здоров'я їй було необхідно отримати кредит, який їй міг бути наданий лише за умови надання місця проживання та права власності її неповнолітній онуці [PERSON] Лише з цією метою нею та її сином [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений 23.04.2008 ПН ХМНО [PERSON], реєстровий № 1605, яким належні їм по 1/2 частці кожному квартири [ADDRESS] передані в дар неповнолітній [PERSON] При цьому даний правочин не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Оскільки вказане житлове приміщення є єдиним місцем проживання позивача, остання вважає, що позбавлення його шляхом безоплатної передачі іншій особі не може відповідати її вільному волевиявленню. Незважаючи на наявність спору щодо даного житлового приміщення, відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу даної квартири із [PERSON], посвідчений 17.11.2014 ПН ХМНО [PERSON], реєстровий № 2841. Даний правочин, на думку позивача, також носить фіктивний характер, має на меті ускладнити вирішення питання щодо застосування наслідків недійсності правочину, [PERSON] та [PERSON] тривалий час мешкають разом, ведуть спільне господарство, а тому оспорюваний правочин також не був спрямований на реальне настання правових наслідків та має бути визнаний недійсним. [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS], посилаючись на те, остання мешкає у спірному житловому приміщенні, власником якого на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений 17.11.2014 ПН ХМНО [PERSON], реєстровий № 2841, є він. У [PERSON] на теперішній час відсутні правові підстави для користування житловим приміщенням, оскільки жодних домовленостей з цього приводу між ними не було. [PERSON] не є членом сім'ї власника житла, жодних договорів найму житлового приміщення з нею не укладалось, а тому з метою усунення перешкод у користуванні власником своїм майном позивач просить виселити [PERSON] із житлового приміщення. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила визнати недійсними правочини щодо дарування житлового приміщення та подальшого продажу квартири. В задоволенні вимог [PERSON] просила відмовити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти вимог [PERSON] про визнання недійсними правочинів, просила відмовити в їх задоволенні, застосувати до вимог позовну давність. Підтримала заявлені [PERSON] вимоги щодо виселення [PERSON] з житлового приміщення, просила задовольнити їх в повному обсязі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 23 квітня 2008 року ПН ХМНО [PERSON] посвідчено договір дарування, за умовами якого [PERSON] та [PERSON] передали у власність безоплатно неповнолітній [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира належала [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці кожному. Пунктом 4 даного договору засвідчено, що сторонам договору, в тому числі і [PERSON] нотаріусом роз'яснені вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину. Сторони також підтвердили, і це засвідчено нотаріусом, що даний договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст..ст. 234, 235 ЦК України. Оспорюваний договір підписаний сторонами особисто, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 1605. Своє право власності на спірне нерухоме майно [PERSON] зареєструвала в КП «ХМБТІ» 19.05.2008, реєстраційний № 22697263. 17 листопада 2014 року ПН ХМНО [PERSON] посвідчено договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS]. Пунктом 4 даного договору засвідченого, продаж предмету договору вчинено за домовленістю сторін, [PERSON] отримала грошову суму ще до підписання вказаного договору, підписанням цього договору сторони засвідчили відсутність претензій майнового характеру, що стосувалися б питань оплати в договорі. Пунктом 15 даного договору засвідчено, що сторонам роз'яснені права та обов'язки за цим договором, правові наслідки укладеного правочину. Оспорюваний договір підписаний сторонами особисто, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 2841. Згідно довідки дільниці № 23 КП «Жилкомсервіс» з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 21.10.2014 за № 3727, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] стверджує, що договір дарування квартири [ADDRESS] був вчинений нею під впливом тяжкої обставини, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, не відповідав її вільному волевиявленню, а тому має бути визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України, а саме зміст правочину не може суперечити Цивільно-процесуальному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 233 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкою для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як визначено у ст.. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Відповідно до положень ст.. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає іншій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття, що передбачено ст.. 722 ЦК України. Враховуючи, що обдаровуваний [PERSON] вчинила відповідні дії щодо прийняття дарунку, в тому числі і зареєструвала своє право власності на дарунок - нерухоме майно у встановленому законом порядку, відсутні підстави вважати оспорюваний договір дарування фіктивним. Водночас ані позивачем [PERSON], ані її представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у [PERSON] на час укладення правочину будь-якої тяжкої обставини, що змусило її на невигідних для неї умовах подарувати частку у праві власності на квартиру своїй неповнолітній онуці, що, на думку позивача, мало вирішити її фінансові труднощі. Також позивач [PERSON] зазначає, що договір купівлі-продажу спірної квартири має фіктивний характер, сторони мали на меті інші цілі, даний договір спрямований лише на порушення її конституційних прав та свобод, однак жодних доказів цього суду не надано та у судовому засіданні не встановлено. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] повідомили, що позивач [PERSON] протягом 30 років мешкає у спірній квартирі, їм було відомо, що у 2008 році у неї виникли фінансові труднощі, їй були необхідні грошові кошти, їм було відомо про те, що вона подарувала квартиру своїй онуці, однак подробиць укладання цих договорів вони не знають. Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи, що [PERSON] не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що оспорювані правочини вчинені із порушенням норм діючого законодавства, при їх укладенні не додержані вимоги, визначені ст.. 203 ЦК України, відсутні підстави для визнання оспорюваних договорів дарування від 23.04.2008 та купівлі-продажу від 17.11.2014 недійсними. Що стосується позовних вимог [PERSON], вони підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до положень ст.. 158 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. [PERSON] як власник житлового приміщення не укладав із [PERSON] договорів найму житлового приміщення. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Цивільний кодекс України містить норму, яка визначає підстави для втрати особою права користування житловим приміщенням в разі відсутності цієї особи без поважних причин. Так, відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, як встановлено судом, [PERSON] не є членом сім'ї власника житлового приміщення. Відповідно ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved