Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області, якою після уточнення просив надати дозвіл на тимчасовий одноразовий виїзд за межі України до Російської Федерації в місто Курськ малолітньому [PERSON] [INFO] у супроводі матері - [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON], з 25 грудня 2017 року до 26 березня 2018 року. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 15 грудня 2017 року для розгляду справи по суті позивач, відповідач і третя особа не з'явились. Представник позивача подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі та без участі позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось У зв'язку із повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 27 листопада 2017 року та 15 грудня 2017 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило, причини неявки ним не повідомлені, відзив на позовну заяву не поданий, а представник позивача не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України занесена до протоколу судового засідання. У своєму позові позивач вказувала на те, що вона та відповідач мають спільну дитину: [PERSON], який проживає разом із нею. Але відповідач проживає за іншою адресою, окремо. У зв'язку із забезпеченням потреб дитини у оздоровленні, відпочинку, розвитку та спілкуванні з рідними, маючи таку можливість, бажає вивозити сина за межі України на територію Російської Федерації, на що потрібна згода батька. Однак у добровільному порядку, відповідач згоди на виїзд дитини за межі України не дає, що порушує право їх дитини на свободу пересування, спілкування з рідними та всебічний розвиток. Представник служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області надав висновок за яким, служба у справах дітей вважає тимчасовий виїзд дитини за межі України таким, що відповідає інтересам дитини, не порушує батьківських прав щодо виховання дитини та не перешкоджає батькові у здійсненні цих прав, а тому позовні вимоги вважає обґрунтованими. А суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Під час перебування у шлюбі з [PERSON], [PERSON], [INFO] року народила сина - [PERSON], про що свідчить надана копія свідоцтва про народження дитини, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області (а.с.7,8). При цьому, відповідно до записів у свідоцтві дитини, батьком [PERSON] є [PERSON], а матір`ю [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до довідки № 448 від 15 грудня 2017 року, дитина [PERSON] навчається у 1-Б класі Рубіжанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 3 (а.с.29). Заявою від 05 грудня 2017 року [PERSON] звернулась до Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області, якою повідомляла службу, проте те, що у зв'язку з можливістю виїхати до родичів до Російської федерації та можливим там лікуванням дитини зверталась до батька дитини із проханням про дозвіл на виїзд дитини без його супроводу. Проте, батько дитини добровільно такого дозволу не надає. Тому вона звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька у супроводі матері. Своєю заявою фактично просила службу видати їй висновок по суті спору (а.с.28). Із наданої позивачем довідки про склад сім'ї, вбачається, що син позивача та відповідача має зареєстроване місце проживання та проживає разом зі своєю матір'ю за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 05 грудня 2017 року, складеним старшим інспектором опіки та піклування служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області та головним спеціалістом служби у справа дітей, батько дитини - [PERSON], [INFO], з сином та дружиною не проживає з середини 2014 року, в квартирі не зареєстрований, участі у вихованні, утриманні, житті свого сина не приймає з 2014 року (а.с.32). Для забезпечення потреб дитини у оздоровленні, відпочинку та спілкуванні з родичами, які мешкають у Російській Федерації, виникла необхідність виїзду за межі України, що потребує наявності згоди на це не тільки матері дитини, а й батька (а.с.1-6). Однак у добровільному порядку, батько цих дітей, згоди на їх виїзд за межі України та на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, не дає (а.с.5-6). Суд встановив наведені обставини, виключно з огляду на коло тих доказів, які є в матеріалах справи, оскільки відповідач жодних доказів суду не подавав. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положення частини 1 статті 33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування і право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну. З огляду на положення частини 1 статті 270 та частини 1 статті 269 Цивільного кодексу України право на свободу пересування являється особистим немайновим правом кожної фізичної особи і належить їй від народження. Звичайно, що назване право не є абсолютним і з огляду на вказані вище конституційні приписи, його реалізація може бути обмежена. Наприклад, в силу положень частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України, право на свободу пересування, в аспекті права на виїзд за межі України, залежно від віку, якого досягла фізична особа, реалізується у відмінному один від одного порядку. Зокрема, якщо фізична особа досягла 16 років, вона має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Але у випадку якщо фізична особа не досягла такого віку, право на виїзд за межі України обумовлено згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Тому, оскільки дитина позивача і відповідача: [PERSON] не досяг 16 років, для реалізації ним свого права на свободу пересування, зокрема на виїзд за межі України, необхідна згода на це і позивача, і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід. Судом встановлено, що відповідач своєї згоди на виїзд сина [PERSON] не дає, а супровід ним дитини не є можливим, оскільки відповідач проживає окремо від дитини та позивача, участі у вихованні дитини не приймає, його життям і розвитком не цікавиться, і фактично, втратив контакт з дитиною (а.с.5-6,28,32). Однак у таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, у тому числі право на виїзд за межі України, можлива на підставі дозволу суду. Вирішуючи питання щодо можливості надання дозволу на виїзд [PERSON] за межі України без згоди та супроводу батька, суд виходить з такого: Положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд вважає без сумнівним те, що реалізація широкого та невиключного переліку прав дитини буде забезпечувати її найкращі та найвищі інтереси, зокрема і під час реалізації такого загальновизнаного і багатоаспектного права будь-якої дитини, як право на свободу пересування. Оскільки реалізуючи його, особливо за межами держави свого походження, дитина пізнає світ, у тому числі його багатоманітність, знайомиться з представниками інших народів, їх культурними, історичними цінностями і нормами моралі, що у своїй сукупності, а особливо у поєднанні з правом на контакт із родичами, дає можливість краще підготувати дитину до самостійного життя. Тож, оскільки мета виїзду за межі України [PERSON] є реалізація його права на пізнання світу та спілкування у колі родичів, надання дозволу судом на це за відсутності згоди, і без супроводу батька, буде якнайкраще забезпечувати інтереси цієї дитини. При цьому з огляду на те, що батько фактично втратив контакт зі своїм сином, суд вважає за можливе дати дозвіл на одноразовий виїзд [PERSON] за межі України, без згоди та супроводу батька, зокрема строком до 26 березня 2018 року, з 25 грудня 2017 року, як і просить позивач. Такий строк, суд вважає належним балансом між бажанням матері безперешкодно і швидко переміщуватись з дитиною не перебуваючи в залежності від поведінки батька, з одного боку, та забезпеченням права батька на контакт з дитиною, з іншого. Поряд з цим, суд не може залишити поза своєї уваги те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дитини із-за кордону. Тому дозвіл суду на одноразовий виїзд та в'їзд [PERSON] за межі України, слід обтяжити супроводом матері та її обов'язком повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом. Що також, буде заходом суду щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною. За таких обставин, вимоги позовної заяви [PERSON], слід задовольнити. Однак суд констатує і те, що дозвіл наданий судом для дитини не може і не повинен тлумачитись його матір`ю, як такий, що надає їй абсолютне право на виїзд з дитиною до будь-якої території, у будь-який час, і незалежно від подій які відбуваються на відповідній території, позаяк дозвіл суду це тільки можливість для реалізації прав, свобод та інтересів дитини. Тут, суд має на увазі те, що [PERSON] незважаючи на наявність наданого судом дозволу повинна пам`ятати про те, що вона зобов`язана дбати про створення умов для безпечного життя і розвитку своєї дитини, у тому числі і при вирішенні питання щодо пересування із нею на будь-яку територію. [PERSON] слід враховувати те, що дозвіл суду, також, не звільняє її від виконання будь-яких батьківських обов`язків та відповідальності за вчинки малолітньої дитини під час перебування за межами України. Тож,

Outcome: approved