Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням уточнень до позову просить виселити останнього з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивачем зазначено, що їй на підставі договору - купівлі продажу, посвідченого 06 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 476, належить кімнату [ADDRESS] , загальною площею 24,9 кв. м., житловою площею 17,0 кв. м. У цій кімнаті зареєстрована та постійно проживає позивач, а також проживає без реєстрації її колишній чоловік - [PERSON] , шлюб з яким за рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року було розірвано. Як вказала [PERSON] , її колишній чоловік - відповідач по справі систематично порушує правила співжиття, створює їй на іншім співвласниками суміжних кімнат квартири нестерпні умови проживання, постійно влаштовує сварки та бійки, за що притягувався й до кримінальної відповідальності, на заходи впливу, у тому числі проведення профілактичних заходів з боку Дергачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, ніяк не реагує. При цьому, за повідомленням позивача, [PERSON] має інше зареєстроване місце проживання - у селі Старовірівка, Нововодолазького району Харківської області, проте звільняти її житло не бажає, та продовжує усіляко знущатися, що зумовило останню звернутись з позовом до суду. Посилаючись на приписи статтей 317 та 391 Цивільного кодексу України, статтей 116, 150 та 157 Житлового кодексу Української РСР позивач просить суд виселити відповідача із належної їй на праві власності житлової кімнати без надання іншого житла. В поданих до суду запереченнях на позовну заяву відповідач зазначив наступне. Кімната [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності колишньому подружжю у рівних частках. Але, відповідно до баз даних державних реєстрів вказаний об`єкт нерухомості зареєстрований на [PERSON] . У разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його родини не позбавляються права користування житловим приміщенням. У зв`язку з зазначеним, відповідач просив суду у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, вказавши, що на сварки постійно провокує його колишня дружина. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області у складі [PERSON] від 04 серпня 2017 року було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні прав власності та виселення. 29 вересня 2017 року представник [PERSON] - адвокат Мироненко С. М. звернулась до суду з клопотання, поданим у порядку статті 116 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції до 15 грудня 2017 року), яке було зареєстроване за вхідним № 17624/17 - вх., відповідно до якого просила передати справу за підсудністю до іншого суду, а саме Нововодолазького районного суду Харківської області посилаючись на те, що з 12 грудня 2015 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області під головуванням суді [PERSON] . від 29 вересня 2017 року за клопотанням представника відповідача та посилаючись на приписи частини 1 статті 109, пункту 2 частини 1 статті 116 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції до 15 грудня 2017 року) цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення - передано для подальшого розгляду до Нововодолазького районного суду Харківської області. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 жовтня 2017 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення було прийнято до провадження суддею Мащенко С.В. та призначено судовий розгляд. Розпорядженням керівника апарату суду за № 942 від 19 вересня 2018 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи й згідно відповідному протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 вересня 2018 року справу з єдиним унікальним № 619/2227/17 (провадження № 2/631/370/18) передано до розгляду судді Трояновській Т. М. Ухвалою Нововодолазькогорайонного суду Харківської області від 24 вересня 2018 року цивільну справу з єдиним унікальним № 619/2227/17 (провадження № 2/631/370/18) за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення було прийнято до провадження суддею Трояновською Т.М. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 06 травня 2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про виселення та призначено справу до судового розгляду. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення судом не вживалось. Позивач, [PERSON] та її представник - адвокат Мякота Т. М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Додатково вказавши, що колишній чоловік позивача - [PERSON] ніякого відношення до спірного житла не має, оскільки воно було придбано позивачем за власні кошти. Після розірвання шлюбу останній продовжує проживання у її кімнаті, при чому жодним чином не бере участі в її утриманні та сплаті комунальних послуг. На ґрунті неприязних відносин та те, що відповідач вживає алкогольні напої у них постійно, починаючи з 2015 року, виникають сварки, останній погрожує фізичною розправою та застосовує фізичну силу, що підтверджується неодноразовими зверненнями до органів поліції та притягненням відповідача до кримінальної відповідальності, чим позивачу завдається моральних страждань та порушується право на спокійне життя, у зв`язку з чим позивач вимушена була тимчасово з`їхати з власного житла та винаймати іншу кімнату. В подальшому у судове засідання [PERSON] та її представник - адвокат Мякота Т. М. не з`явились. Скориставшись своїм правом, встановленим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, на адресу суду засобами поштового зв`язку представник позивач направила заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 2905/20 - вх. від 22 травня 2020 року, відповідно до якої просила надалі розгляд справи здійснювати за її відсутності та особистої відсутності позивача. Відповідач, [PERSON] ,у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях, вказавши на те, що спірна житлова кімнати була придбана [PERSON] під час їх зареєстрованого шлюбу, а отже він відповідно до приписів Сімейного кодексу України має право на спірне житло. Відповідач підтвердив, що у спірному житлі він ніколи зареєстрований не був, оскільки цьому перешкоджала позивач по справі, яка у примусовому порядку зареєструвала його у селі Старовірівка, Нововодолазького району Харківської області, де неналежні умови проживання. На переконання відповідача, усі сварки, які виникають між ним та позивачем мали місце через провокації та поведінку саме з боку [PERSON] , яка навіть найняла невідомих осіб, які нанесли йому тілесні ушкодження у березні 2018 року. Крім того, відповідач підтвердив, що до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна, він не звертався. У наступні судові засідання, що були призначені на 28 лютого 2020 року, 01 квітня 2020 року та 22 травня 2020 року [PERSON] не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не направляв. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача, свідчить відповідна заява, подана її представником та долучена до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним надання сторонамидодаткових особистих пояснень не має, оскільки учасники процесу їх вже надавали у минулих судових засіданнях, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи по суті вимог за їх відсутності. Вислухавши пояснення та доводи позивача та її представника, а також відповідача, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують правовідносини, що виникли, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Згідно частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-\-зп). При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положення частини 2 статті 129 Конституції України визначають основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як встановлено в ході судового розгляду справи, сторони у справі: [PERSON] та [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 травня 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Солоницівською селищною радою Дергачівського району Харківської області, актовий запис № 25. У період перебування у шлюбі з [PERSON] , [PERSON] набула право приватної власності на кімнату [ADDRESS] , загальною площею 24,9 кв.м., житловою площею 17,0 кв.м. що підтверджується договором купівлі - продажу, посвідченого 06 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І.В., запис у реєстрі № 476. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 57067984, сформованої 11 квітня 2016 року об 11 годині 22 хвилин 48 секунди приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою Іриною Володимирівною, об`єкт нерухомості, реєстраційний № 187437863220, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 24,9 кв.м., житловою площею 17,0 кв. м., на праві приватної власності з розміром частки 1 належить [PERSON] (номер запису про право власності 14103875). Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року по справі з єдиним унікальним № 619/3862/16 - ц, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 11 травня 2007 року в Солоницівській селищній раді Дергачівського району Харківської області, актовий запис № 25 - розірваний. Додатковим рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року у справі про розірвання шлюбу відновлено [PERSON] дошлюбне прізвище « [PERSON] ». З матеріалів справи вбачається, що вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 01 березня 2017 року було затверджено угоду про примирення між [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] визнано винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України та призначено узгоджене сторонами покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. Вказаний вирок набрав законної сили 03 квітня 2017 року. За обставинами справи, у якій ухвалено вказаний вирок, встановлені наступні обставини: «20 січня 2017 року [PERSON] , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння в кімнаті [ADDRESS] , де мешкає разом з колишньою дружиною - [PERSON] . В ході розмови між ними, на ґрунті п`янства [PERSON] виник конфлікт.Під час якого [PERSON] , маючи намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] , наніс два удари кулаком правої руки, один в область лівого плеча та область лівої біля очної ділянки. В результаті злочинних дій [PERSON] , потерпілій [PERSON] були спричинені, згідно висновку судово-медичної експертизи № 1087-ая/17 від 16 лютого 2017 року, наступні тілесні ушкодження: синці в лівій біля очній ділянці, на лівому плечі, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень». Окрім цього, відповідно до висновку фахівця з питань судово - медичної експертизи за № 196-2017, складеного 27 лютого 2017 року лікарем судово - медичним експертом відділу судово - медичної експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб Харківського обласного бюро судово - медичної експертизи Данильченко О. О. , вбачається, що зі слів особи, яка обстежується, [PERSON] , [INFO] близько 08 години 00 хвилин, [PERSON] перебуваючи за місцем мешкання колишньої дружини [PERSON] , сидячи на підлозі схопив руками ліву ногу потерпілої, від чого остання впала на підлогу та вдарилась головою об дерев`яний стілець. Висновком фахівця з питань судово - медичної експертизи за № 244-2018,складеного 20 березня 2018 року лікарем судово - медичним експертом відділу судово - медичної експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб Харківського обласного бюро судово - медичної експертизи Балановським В. В. , встановлено, що 19 березня 2018 року [PERSON] перебуваючи за місцем мешкання колишньої дружини [PERSON] , наніс останній удар кулаком у область голови, потім інший удар у область лобу зліва. Забита рана в міжбрівній області зліва, виникла в результаті впливу тупого твердого предмету, за механізмом удар або удар - сдавлення,та відноситься до легких тілесних ушкоджень (пункт 2.3.3 «б», пункт 2.3.5 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6). Як свідчать матеріали справи, за фактами вчинених дій [PERSON] , позивач у справі неодноразово зверталась до правоохоронних органів, з відповідей яких вбачається, що за фактом дій [PERSON] 05 червня 2017 року з останнім проведено профілактичну бесіду. Крім того, зі змісту висновку, затвердженого начальником Дергчівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Е. В. Коваленко 28 серпня 2017 року, за результатами розгляду заяви [PERSON] від 11 серпня 2017 року з громадянином [PERSON] проведено бесіду профілактичного характеру під час якої винесено офіційне попередження про недопущення антигромадської поведінки. Висновком, затвердженим начальником Дергчівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Е. В. Коваленко 12 серпня 2017 року, за результатами розгляду заяви [PERSON] від 14 липня 2017 року встановлено, що між сусідами по кімнаті [ADDRESS] , колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] , систематично мають місце сварки, які чують мешканці інших кімнат, що не дає їм можливість спокійно відпочивати. Ініціатором сварок є [PERSON] . З громадянином [PERSON] проведено бесіду профілактичного характеру та винесено офіційне попередження про недопущення антигромадської поведінки. Аналогічні висновки, затверджені начальником Дергчівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Е. В. Коваленко 29 грудня 2017 року та 23 січня 2018 року, за результатами розгляду заяв [PERSON] від 27 грудня 2017 року та 11 січня 2018 року, відповідно до яких з громадянином [PERSON] проведено бесіду профілактичного характеру та винесено офіційне попередження про недопущення антигромадської поведінки, а також складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Таким чином, на підставі вище перелічених доказів, суд приходить до висновку, що відповідач у справі систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. При цьому, суд відхиляє надані позивачем довідки про розмір нарахованого доходу сторін у справі, квитанції про сплату комунальних платежів на утримання житлового приміщення, рішення органів місцевого самоврядування (Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області) тощо, які є неналежними з огляду на характер спірних правовідносин та не стосуються предмету доказування у даній справі. Інші надані сторонами та учасниками судового провадження у справі докази не містять суперечностей, очевидних ознак недопустимості, є належними у розумінні предмета доказування у даній справі, приймаються до уваги судом у повному обсязі та оцінюються відповідно до вимог чинного законодавства. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та Житлового кодексів Української РСР. Так, з огляду на положення статті 47 Конституції України та статті 1 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло. У свою чергу, положеннями частини 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР закріплена гарантія кожного громадянина, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 41 Основного Закону України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Право власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб (частина 1 статті 316 Цивільного кодексу України). Згідно статті 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є жилий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Положеннями частин 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України регламентовано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Отже, відповідно до частини 1 наведеної вище норми права, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Частинами 1 та 2 статті 321 Цивільного кодексу України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Зі змісту частини 3 статті 16 Цивільного кодексу України вбачається, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 Цивільного кодексу України. Тлумачення частини 3 статті 16 Цивільного кодексу України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 Цивільного кодексу України. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 - ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь - яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE», заява № 19336/04, § 166-168). Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 Цивільного кодексу України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно із частиною 1 статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина 2 статті 406 Цивільного кодексу України). На підставі частини 1 статті 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В силу частини 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Припинення сімейних відносин, у тому числі шлюбу, з власником житлового приміщення не позбавляє колишнього члена сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Разом із тим, за правилами статті 157 Житлового кодексу Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 Житлового кодексу Української РСР, яка регламентує, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 Постанови№ 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 Житлового кодексу Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Надаючи оцінку доводам позивача щодо систематичного порушення правил співжиття з відповідачем робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, суд виходить з наступного. На підставі доказів, наданих сторонами у справі, в тому числі з підстав визначених статтею 82 Цивільного процесуального кодексу України, судом встановлено, що 20 січня 2017 року [PERSON] , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння в кімнаті [ADDRESS] , де мешкає разом з колишньою дружиною - [PERSON] . В ході розмови між ними, на ґрунті п`янства [PERSON] виник конфлікт. Під час якого [PERSON] , маючи намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] , наніс два удари кулаком правої руки, один в область лівого плеча та область лівої біля очної ділянки. В результаті злочинних дій [PERSON] , потерпілій [PERSON] були спричинені, згідно висновку судово-медичної експертизи № 1087-ая/17 від 16 лютого 2017 року, наступні тілесні ушкодження: синці в лівій біля очній ділянці, на лівому плечі, які за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень (вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 01 березня 2017 року по справі з єдиним унікальним № 619/594/17). Після розірвання шлюбу між сторонами, позивач продовжує потерпати від систематичного порушення правил співжиття з відповідачем, зазнає фізичної шкоди (висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи від 27 лютого 2017 року № 196-2017, висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи від 20 березня 2018 року № 244-2018). Окрім цього, за фактами вчинених дій [PERSON] , позивач у справі неодноразово протягом 2017 - 2018 роках, а також сусіди, зверталися з відповідними заявами до правоохоронних органів, з відповідей яких вбачається, що за фактом дій [PERSON] з останнім постійно проводились профілактичні бесіди та виносились попередження про недопущення антигромадської поведінки. Проте, слід дійти висновку, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Посилання відповідача на положення статтей 60, 69, 70 та 71 Сімейного кодексу України як на підставу для відмови у задоволенні позову судом не приймаються, оскільки хоча кімната [ADDRESS] й була набутою у шлюбі і може вважатись спільною сумісною власністю подружжя, але жодних дій щодо її поділу або визначення порядку користування, відповідачем вжито не було, а тому суд приходить до висновку про незацікавленість [PERSON] щодо збереження за ним речового права на вказане майно. Що стосується доводів відповідача стосовно його прав, передбачених вищенаведеними нормами Сімейного права України на спірну житлову кімнату, то вони судом також відхиляються з тих причин, що в матеріалах справи відсутні будь - які докази того, що вказаний об`єкт нерухомості є предметом поділу або визначення порядку користування у судовій справі. Не надано таких доказів і щодо того, що сторони домовились про спільний порядок користування даним майном. Разом з тим, з матеріалів справи судом встановлено, що відповідач має речові права (право користування) іншим житлом, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, виселення [PERSON] з кімнати [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення не ставить його у надмірно несприятливе становище через наявність у останнього іншого житла. При цьому, його виселенню передували систематичні заходи запобігання і громадського впливу, які, як вже зазначалось вище, виявились безрезультатними через стійку протиправну поведінку відповідача. При цьому, прийшовши до такого висновку, судом враховано, що статтею 8 Конвенції закріплено право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Разом із тим, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у рішеннях від 20 жовтня 2011 року, справа «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), та від 16 лютого 2017 року, справі «Кривенький проти України» (заява № 43768/07). Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У зв`язку з неприязними стосунками між власником спірної житлової кімнати [PERSON] та [PERSON] , виникають систематичні сварки та непорозуміння, у зв`язку з чим у їхні відносини постійно втручаються правоохоронні органи та сусіди. З огляду на таку ситуацію, з метою запобігання більш важких наслідків неприязних стосунків, слід дійти до висновку, що виселення відповідача зі спірного житлового приміщення переслідує легітимну мету та не може бути розцінено як надмірний тягар для останнього. З огляду на вказане, позов [PERSON] до [PERSON] про виселення належить задовольнити в повному обсязі. Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням положень частин 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, за якими суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог; при цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оскільки питання відшкодування судових витрат під час звернення до суду з позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення, не порушувалось, процесуальне рішення з вказаного питання судом не вирішується. На підставівищенаведеного,

Outcome: approved