Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати квартиру №[ADDRESS] особистою власністю [PERSON]. При цьому позивачка посилається на те, що з 22.10.1988 року по 09.09.1997 року вона знаходилась в шлюбі з [PERSON], про те, з лютого 1996 року вони разом не проживали, та не вели спільне господарство. Рішенням Київського районного суду м.Одеса, по справі про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], також було встановлено що подружжя, вже довгий час разом не проживають, та спільного господарства не ведуть, а тому квартира №[ADDRESS], яку позивачка придбала за свої особисті кошти, є її особистою власністю. На даний час [PERSON] вирішила продати квартиру, щоб допомогти сину придбати інше житло з чим, звернулась до нотаріальної контори, де дізналась, що її колишній чоловік помер, а ПАТ «Акцент Банк» звернувся до Четвертої одеської державної нотаріальної контори з претензією кредитора та відкрита спадкова справа №151/14 після смерті [PERSON] від 24.02.2014р., в звязку з чим позивачка не може реалізувати своє право на розпорядження майном та вимушена звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача до судового засідання не зявився, повідомлявся, надав до суду клопотання про розгляд справи за відсутністю представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, в звязку з чим, зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. 3-я особа: завідувач Четвертої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] надав до суду заяву з проханням проводити судове засідання без участі їхнього представника. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] з 22.10.1988 року по 09.09.1997 року знаходились в шлюбі, який рішенням Київського районного суду м.Одеса від 13 березня 1997 року був розірваний. Рішенням Київського райсуду від 13.03.1997 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу встановлено, що сімя розпалась рік назад, тобто з березня 1996 року і відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05 вересня 1996 року [PERSON] купила, а [PERSON] продала квартиру №[ADDRESS]. 28 березня 2013 року [PERSON] помер та після його смерті ПАТ «Акцент Банк» звернувся до Четвертої одеської державної нотаріальної контори з претензією кредитора та відкрита спадкова справа №151/14. Відповідно до положень СК України майно може належати подружжю на праві спільної власності та одному з подружжя на праві особистої приватної власності. Підстави для набуття майна у спільну сумісну власність подружжя встановлені ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Підстави для набуття майна в особисту приватну власність одного з подружжя встановлені ст. 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю одного з подружжя є майно, набуте ним до укладення шлюбу, під час укладення шлюбу в порядку приватизації, дарування чи спадкування, та майно набуте ним під час укладення шлюбу, але на гроші, які належали йому особисто. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Верховний суд України у правових позиціях, висловлених у Постановах від 7 вересня 2016 року у справі 6-801цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, від 7 грудня 2016 року у справі 6-1568цс16 зазначає, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вирішуючи питання щодо правового статусу спірного майна суд дослідив письмові докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов до висновку, що квартира №[ADDRESS] є особистою власністю [PERSON], а відповідно позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню.

Outcome: approved