Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову посилалась на те, що [INFO] помер її дід [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01.07.2015 року, актовий запис №1258. Після смерті діда відкрилася спадщина на будинок [ADDRESS] (до перейменування [ADDRESS] ). За життя [PERSON] на підставі рішення №41 від 04.10.1954 року про відвід земельної ділянки під індивідуальне будівництво, було виділено земельну ділянку площею 1200 кв.м по [ADDRESS] ). Надалі він отримав всю необхідну технічну документацію для будівництва вищевказаного будинку та 09.10.1954 року затвердив її у відділі Комунального Господарства при Виконкомі приміської Ради депутатів трудящих Дніпропетровської області. У 1957 році [PERSON] на відведеній йому земельній ділянці побудував житловий будинок, загальною площею 60,7 кв.м, житловою площею 46,5 кв.м., з повним дотриманням вимог чинного на той час законодавства, але за життя він так і не звернувся за свідоцтвом про право власності на вищезазначений житловий будинок, хоча і був його власником з моменту завершення його будівництва. За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений Державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С. 23.01.2004 року, зареєстрований в реєстрі за №3-127, яким заповів усе належне йому майно де б воно не було та з чого б воно не складалось, позивачу [PERSON] . Для реалізації свого права на спадщину позивачка звернулася до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , однак їй було відмовлено через ненадання правовстановлюючого документу на домоволодіння [ADDRESS] . Згідно з відповіддю КП «ДМБТІ» від 02.08.2017 року №10229, станом на 31.12.2012 року реєстрація права власності нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , КП «ДМБТІ» ДОР не проводилася. На підставі зазначеного та посилаючись на те, що через вказані причини отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом немає можливості, позивачка просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом від 23.01.2004 року, посвідченим державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С., після [PERSON] , померлого [INFO] . Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій не заперечував проти задоволення позовних вимог та просив розглядати справу без його участі. Представник третьої особи - Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про слухання справи у відсутність представника. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи та спадкової спарви, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням №41 від 04.10.1954 року про відвід земельної ділянки під індивідуальне будівництво, [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 1200 кв.м по [ADDRESS] ) (а.с.10). 09.10.1954 року [PERSON] затвердив технічну документацію для будівництва вищевказаного будинку у відділі Комунального Господарства при Виконкомі приміської Ради депутатів трудящих Дніпропетровської області (а.с.10-12). У 1957 році [PERSON] на відведеній йому земельній ділянці побудував житловий будинок загальною площею 60,7 кв.м, житловою площею 46,5 кв.м. За життя він не звернувся до відповідних органів та не отримав свідоцтво про право власності на вищезазначений житловий будинок. Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. ВССУ в своєму рішенні від 28 грудня 2011 року по справі 6-39793ск11 зазначив, що реєстрація права власності це не виникнення самого права, а визнання і підтвердження такого права [PERSON] . Реєстрація права власності є похідною від встановленого факту виникнення, переходу або припинення права. При цьому, за змістом даних норм, державна реєстрація договору та державна реєстрація майна (прав власності на майно), яка здійснюється на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», не є тотожними поняттями. Реєстрація речових прав, на відміну від державної реєстрації договору, не має правовстановлюючого значення. Відповідно до пункту 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 N 91, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 11.07.2011 за N 830/19568, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.92 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином у [PERSON] , за життя виникло право власності на вищезазначене домоволодіння відповідно до чинного на той час законодавства, а тому таке право переходить й до його спадкоємців. [PERSON] 23.01.2004 року на випадок своєї смерті склав заповіт, яким заповів все належне йому майно де б воно не було та з чого б воно не складалось [PERSON] (а.с.21). Відповідно до положень ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі ст.1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем і посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01.07.2015 року, актовий запис №1258 (а.с.9). З матеріалів спадкової справи №809/2015 після [PERSON] , померлого [INFO] , наданої на запит суду Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою вбачається, що єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину за заповітом після померлого [PERSON] , є позивачка [PERSON] , яка у встановлений 6-ти місячний строк звернулась до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , а тому в силу положень ст.1268 ЦК України успадкувала домоволодіння [ADDRESS] (а.с.80, 94, 100, 101). Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.2 п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Правовий аналіз положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, а саме: визнання права в порядку спадкування за заповітом не суперечить положенням ст.16 ЦК України. Зокрема, ч.2 вказаної статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як зазначено у правовій позиції Верховного суду України у постанові від 12.06.2013 року №6-32цс/13, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно з вимогами ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Згідно з частинами 1, 3, 5 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як роз`яснено у п.6 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК ). Проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно ( стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) на виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Приймаючи до уваги, що позивачка є єдиним спадкоємцем за заповітом, на дату постановлення вказаного рішення заповіт ніким не оскаржується та не визнаний недійсним, інші спадкоємці після смерті [PERSON] за заповітом відсутні, осіб якіб мали право на обов`язкову частку у спадщині немає, позивачка належним чином прийняла спадщину після смерті спадкодавця, однак не може отримати свідоцтво про право на спадщину, тому суд вважає визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, посвідченим Державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С., 23.01.2004 року та зареєстрований в реєстрі за № 3-127, після [PERSON] , померлого [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved