Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу, про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя. В позовній заяві позивач зазначила про те, що з відповідачем [PERSON] перебувала в шлюбі з 22.12.2007р., а/з № 1115 Центрального відділу РАЦС Головного управління юстиції у Кіровоградській області. Рішенням Вінницького міського суду від 11.09.2013р. в справі №127/19985/13-ц шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON] [INFO], яка проживає з позивачем. З 01.09.2013р. сторони не проживають разом однією сімєю, позивач з дитиною виїхали з будинку №74 по вул. Тимощука в м. Вінниці, де раніше проживали разом. За час сумісного проживання сторони придбали майно, яке перебуває у спільній сумісній власності, та знаходиться за адресою : м. Вінниця, вул. Тимощука, буд.74, всього на 50 найменувань. Все майно знаходиться у відповідача, він не бажає мирним шляхом вирішити спір. Доказом про те, що все вищезазначене майно є спільним майном сторін, в тому числі і те майно, що придбано в період проживання без реєстрації шлюбу, є заява відповідача [PERSON] від 25.10.2013р. з його власним підписом, де він визнавав, що в шлюбі були придбані перераховані речі. Доказами про те, що все майно придбавалось в період з 14.10.2007р. по 01.09.2013р., є чеки на придбання майна, гарантійні чеки, що виписані на імя позивача; доказом про те, що відповідач [PERSON] визнавав, що майно є спільною власністю є власноруч написана заява [PERSON] Також доказом про те, що сторони придбавали майно в шлюбі є ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 04.10.2017р. в справі №127/26860/16-ц, якою рішення Вінницького міського суду від 09.08.2017р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння скасоване в звязку з відмовою від позову. Рішенням Вінницького міського суду від 09.08.2017р. було вирішено витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] майна на загальну суму 37 495,21 грн., але в звязку з вирішенням спору мирним шляхом позивач [PERSON] відмовилась від позову. Відповідач подав відзив, в якому позов заперечив, та зазначив наступне. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.09.2013 року в справі № 12/19985/13-ц. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.08.2017р. в справі № 127/26860/16-ц та ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 04.10.2017р. встановлено, що [PERSON] та [PERSON] вирішили мирним шляхом розділити майно, яке було придбано ними у шлюбі. Як наслідок їх домовленості, [PERSON] 25.08.2013 надав розписку [PERSON], в якій висловив волевиявлення подарувати їй усе спільне рухоме майно подружжя. [PERSON] усе спільне майно подружжя в повному обсязі залишив [PERSON], у звязку з чим нею було подано заяву про відмову від позову та закриття провадження у справі, і як наслідок ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 04.10.2017 р. рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09.08.2017 р. скасовано, провадження у справі 127/26860/16-ц закрито. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, з переліку майна (50 пунктів) визначеного у позовній заяві [PERSON], придбавалось [PERSON] у кредит у шлюбі лише: плоскопанельний ТВ 37-42 Philips 42PFL7676T/12 (п. 9), Blu-ray плеєр Samsung BD-C6900/XER (п. 10), інші аксесуари Flat TV LG AG-F210 (п. 11), кабель міжблочний Hi-Fi Laustenn OPTIMA-HDMI-1 (п. 12), набір меблів садових (п. 20), міні мийка KARCHER K 5.200 (п. 21), йогуртниця ORION OR-YM02 (п. 28), мобільний телефон HTC T326e Desire SV Black (п. 29), яке в подальшому було залишене за домовленістю сторін згідно з розпискою від 25.08.2013р. [PERSON] Про придбання решти майна визначеного у переліку, зокрема, пункти 1-8, пункти 13-19, пункти 22-27, пункти 30-50, [PERSON] нічого невідомо, яким чином, за які кошти та для яких цілей воно придбавалось, оскільки спільної участі коштами або працею в набутті цього майна він не приймав та про його наявність дізнався лише зі змісту позовної заяви вперше. Твердження позивача про те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.08.2017 р. в справі № 127/26860/16-ц та ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 04.10.2017 р. встановлено дійсність підпису [PERSON] заяви від 25.10.2013 р., не відповідає дійсності, оскільки такий доказ не досліджувався та не був наданий позивачем в оригіналі для огляду в судовому засіданні, крім того, заяву такого змісту [PERSON] не підписував, але припускає можливість, що чистий бланк з його підписом ймовірно забрала позивач під час сумісного проживання, оскільки така заява складена почерком [PERSON] Таким чином, виникає необхідність витребування оригіналу заяви від 25.10.2013 у позивача. Крім того, додані позивачем документи, зокрема, касові чеки про придбання, гарантійні талони, видаткові накладні, інструкції з користування знаходяться у неї в оригіналі, що в свою чергу свідчить про те, що і все рухоме майно з переліку, зазначеного в позовній заяві, знаходиться у власності та користуванні [PERSON] Верховний Суд України у своїй постанові від 05.04.2017 в справі №367/5390/14-ц зробив наступний висновок: «Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя». Таким чином, будь-яке інше майно, яке можна було б вважати спільним майном подружжя в розумінні ст. 60 СК України у [PERSON] відсутнє. Відповідач зазначив про те, що згідно з актом від 20.11.2018 р., складеного [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], посвідченого головою квартального комітету «ЦАРИНА» у будинку за адресою: м. Вінниця, вул. Гальчевського (Тимощука) 74, загальною площею 100 кв. м наявне перелічене майно. Майно згідно з переліком п. 1 п. 50, яке є предметом позовних вимог, в будинку не виявлено. Відповідач [PERSON] також подав заяву про застосування строку позовної давності. Заява мотивована тим, що згідно з ч. 2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Оскільки [PERSON] вважає, що [PERSON] не виконав своїх зобов»язань згідно з розпискою від 25.08.2013 р. щодо мирного поділу майна. яке було придбано ними у шлюбі, з наступного дня позивачу стало відомо про порушення її права, у зв»язку з чим починається трьохрічний строк права звернення до суду з вимогою захисту свого права. Таким чином строк позовної давності сплинув 26.08.2017 р., а позивач звернулась до суду 03.07.2018 р. Позивач подала відповідь на відзив, а відповідач заперечення на відповідь. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77\~ЦПК України належними є докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1\~ч. 3 ст.83ЦПК України\~сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4\~ст. 83 ЦПК України\~не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів в справі в звязку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом було розяснено сторонам у справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1\~ст. 12 ЦК України\~особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.2, 3 ст.12\~ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6,\~ п.7 ч.2 ст. 43\~ЦПК України учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки,встановлені законом або судом,не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1\~ст. 44 ЦПК України\~учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Таким чином, суд, повно та всебічно дослідивши заяви по суті справи, докази у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі у звязку з недоведеністю позивачем порушення її майнових прав. Суд не застосовує позовну давність, тому що відмовляє в задоволенні позову за недоведеністю. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed