Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, вказуючи, що з 03 серпня 1994 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Стверджує, що відповідач нехтує сімейними цінностями, не піклується про створення в сім'ї доброзичливої морально-психологічної атмосфери. З його ініціативи між ними постійно виникають сварки. Останнім часом почав зловживати алкогольними напоями, внаслідок чого стає агресивним та застосовує фізичне насильство до неї та дітей. Фактично не підтримують шлюбні відносини, проживають окремо з червня 2016 року, сім'я існує формально. Прийшла до висновку, що примирення неможливе. Від спільного життя мають повнолітню доньку [PERSON], [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею та знаходяться на її утриманні. Натомість відповідач ухиляється від утримання дитини. А тому, просить суд: розірвати шлюб з відповідачем, визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] разом із нею, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1000 (одна тисяча) грн., а також сплачений нею судовий збір в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просить їх задовільнити. Також суду пояснила, що в останні роки сімейного життя погіршились відносини із відповідачем. Весною нинішнього року після чергової сварки та безпідставного звинувачення відповідача з доми пішла повнолітня донька. Натомість сама з відповідачем не проживає з червня поточного року. Нині проживає у своєї матері в сусідньому селі. У зв'язку з переїздом на нове місце проживання, змінила місце роботи з повної ставки на 0,5 ставку, а їх менший син [PERSON] змушений був змінити місце навчання. З ініціативи відповідача між ними постійно виникають сварки, свідками яких нерідко стають їхні діти, що негативно впливає на їх психологічний стан та кожен раз спричиняє їй душевні страждання, що має згубний наслідок для її незадовільного здоров'я, оскільки має гінекологічне захворювання, періодично лікується у Рівненському обласному онкологічному диспансері. Також вважає, що відповідач спроможний сплачувати аліменти у розмірі 1000 грн., оскільки займається землеробством, має підсобне господарство, інших дітей не має. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково. Суду пояснив, що дійсно, з червня 2016 року з позивачем не проживають разом, спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини не підтримують. Ним неодноразово вживались заходи щодо примирення з позивачем, однак вони результату не дали. Вважає, що шлюб зберегти не можливо. На даний час офіційно ніде не працює. Займається вирощуванням сільськогосподарських культур на продаж. Також має і підсобне господарство. В літній період наймає працівників для прополювання культур. Проте заробіток є мізерним. Погоджується з обов'язком сплачувати аліменти. Разом з тим, просить стягнути з нього аліменти в розмірі 500 грн. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. З 03 серпня 1994 року сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі, згідно із свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого 03 серпня 1994 року Іванівською сільською радою Корецького району Рівненської області. Судом встановлено, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують подружні стосунки, проживають окремо з червня 2016 року, примирення між ними не можливе. Згідно із повідомлення Корецького ВП Костопільського ВП ГУНП в Рівненській області від 16 вересня 2016 року за №34250/214/02-2016, 30 травня 2016 року [PERSON] притягався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП по факту вчинення насильства у сім'ї відносно [PERSON], а 30 липня 2016 року зареєстровано повідомлення по факту підпалу відповідачем особистих речей позивача. При взаємовідносинах, які склались між сторонами, суд вважає, що сім'я існує формально, збереження її неможливе. Тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. Стаття 180 СК України вказує, що батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, згідно із ч.3 ст.181 СК України. У відповідності до ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. А отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Статтею 7 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2016 рік» установлено, що прожитковий мінімум на одну дитину віком від 6 до 18 років: з 1 травня - 1531 грн., з 1 грудня - 1689 грн. Тобто, для забезпечення гармонійного розвитку дитини кожному з батьків нині необхідно на її утримання надавати не менше 765,5 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Позивачу важко одній утримувати дитину. Тобто позивач потребує матеріальної допомоги з боку відповідача. Враховуючи інтереси дитини сторін, розмір прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку, рівність обов'язку батьків щодо утримання дітей, матеріальне становище позивача та відповідача, останній який в добровільному порядку не приймає участі в утриманні дитини, будучи працездатною людиною, має достатній заробіток (займається вирощуванням сільськогосподарських культур, тваринництвом), проте, офіційно не працевлаштований, маючи задовільний стан здоров'я, інших аліментних зобов'язань не має, суд вважає, що відповідач спроможний сплачувати аліменти. Оскільки відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, суд вважає за доцільне визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 700 (сімсот) грн. щомісячно. На думку суду, такий розмір аліментів не є завищеним в нинішніх умовах проживання та не ставить платника аліментів у скрутне для нього становище. В матеріалах справі відсутні докази про те, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти саме у такому розмірі. Позивачем та її представником не доведено, що відповідач отримує великий дохід і спроможний сплачувати аліменти у розмірі 1000 грн. Що ж стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, то суд приходить до таких висновків. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема статтями 31 та 32 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою, а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, згідно із ч.4 ст.29 ЦК України. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України. Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір'ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч.3 ст.160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно із свідоцтва про народження, син сторін у справі [PERSON], [INFO] досяг чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратив статус малолітньої дитини. Провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Таким чином, пред'явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини необхідно відмовити за безпідставністю, оскільки син сторін [PERSON], як на момент подачі позову до суду, так і на момент ухвалення рішення у справі досяг чотирнадцятирічного віку, а відтак йому належить право самостійно обирати місце свого проживання. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача та держави судові витрати по справі. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: approved