Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, якою, після зміни позовних вимог просила, у порядку спадкування, визнати її засновником приватного малого підприємства «Електросервіс». У судове засідання для розгляду справи по суті, сторони не зявились. Всі особи, які беруть участь у справі, подали заяви про розгляд справи без їх участі. Позиція позивача полягала у тому, що після смерті її чоловіка: [PERSON], який був єдиним засновником приватного малого підприємства «Електросервіс», відкрилась спадщина, у тому числі у вигляді його прав та обовязків засновника названого підприємства. І оскільки ніхто окрім неї спадщину її чоловіка не прийняв, до неї у порядку спадкування перейшли права та обовязки засновника у вказаному підприємстві.А оскільки у видачі свідоцтва про право на таку спадщину, державний нотаріус Рубіжанської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовив, це створює умови не визнання її права на спадкування, яке потребує судового захисту. Відповідач та третя особа не заперечували проти задоволення позову. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: У лютому 1960 року, [PERSON] та [PERSON] одружились. При цьому, [PERSON] змінила прізвище з «Кочкіна» на «Висоцька» (а.с.10,11,13). У червні 2000 року, [PERSON] заснував приватне мале підприємство «Електросервіс», державну реєстрацію якого було проведено 09 червня 2000 року (а.с.21,22-25,79-80). А у квітні 2012 року, за рішенням названого засновника було проведено державну реєстрацію змін до статуту приватного підприємства «Електросервіс» (а.с.14-20,79-80). Пятого вересня 2014 року, [PERSON] помер (а.с.36), внаслідок чого відкрилась спадщина, для прийняття якої звернулась [PERSON] (а.с.37,74-75). Третього квітня 2015 року, [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом у вигляді автомобіля марки ГАЗ моделі 31105121, 2006 року (а.с.74). Однак, у видачі їй свідоцтва про право на спадщину [PERSON] у вигляді прав та обовязків засновника приватного малого підприємства «Електросервіс», державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори [PERSON] було відмовлено (а.с.37). А 01 липня 2015 року, [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, якою, просить у порядку спадкування визнати її засновником приватного малого підприємства «Електросервіс» (а.с.3-8). Із встановлених обставин вбачається вступ [PERSON] у цивільно-правові відносини в сфері спадкування, в межах яких виник спір щодо переходу до неї прав та обовязків спадкодавця, як засновника приватного малого підприємства. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи з наступних мотивів: Положеннями статті 92 Конституції України передбачено, що права людини і громадянина, а також його основні обовязки визначаються виключно законами України. А відповідно до частини 1 статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). При цьому, згідно з частиною 1 статті 1218 вказаного кодексу, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Судом встановлено, що на момент відкриття спадщини, [PERSON] належали права та обвязки єдиного засновника приватного малого підприємства «Електросервіс» (а.с.36,14-20,79-80), які згідно положень пунктів 8.1.,8.2., та 8.3. статуту названого підприємства увійшли до складу його спадщини і могли бути успадкованими його спадкоємцями (а.с.14-20). Суд враховує і те, що на момент відкриття спадщини [PERSON], діяли положення статті 1219 Цивільного кодексу України, які не передбачали що права та обовязки засновника приватного підприємства не входять до складу спадщини, а також і те, що підприємство за своєю організаційно-правовою формою як юридична особа, не являється товариством. Таким чином, до складу спадщини [PERSON] увійшли його права та обовязки, як засновника приватного малого підприємства «Електросервіс», які могли бути успадковані його спадкоємцями. Право на спадкування, у першу чергу, мають особи визначені заповітом (стаття 1223 Цивільного кодексу України). Але у разі його відсутності, визнання недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього ж Кодексу, до яких, у першу чергу, відноситься і дружина померлого. При цьому, з огляду на положення частини 3 статті 1268 та частини 1 статті 1269 Цивільного кодексу України, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; а якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що після відкриття спадщини [PERSON], з метою її прийняття за законом, із письмовою заявою до нотаріуса звернулась тільки [PERSON] (а.с.74), яка на момент відкриття спадщини постійно проживала із померлим у квартирі 8 в будинку №42, розташованому по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області (а.с.37,10-11). І хоча разом з ними, у цій же квартирі проживала онука померлого: [PERSON], вона не має статусу особи, що претендує на отримання спадщини, оскільки відмовилась від неї (а.с.74). Тому, [PERSON], суд вважає такою, що успадкувала після смерті [PERSON], його права та обовязки, як засновника приватного малого підприємства «Електросервіс». Відповідно до положень частини 3 статті 8 та частини 1 статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому громадянину право звернутись до суду за захистом свого права чи інтересу. Згідно з положеннями частини 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно із статтею 4 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Але, положеннями статті 16 Цивільного кодексу України, які визначають способи захисту прав та інтересів фізичних осіб, не передбачено такого способу захисту, як обрав позивач. Проте, застосовуючи вказану норму матеріального права, суд, у порядку виконання частини 1 статті 360-7 ЦПК України, враховує висновки Верховного Суду України, надані ним у постанові від 21 травня 2012 року у справі №6-20цс11. Зокрема в тій частині, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. І оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому, виходячи саме з наведених міркувань, а також враховуючи положення статуту приватного малого підприємства «Електросервіс» з якого вбачається, що померлий був єдиним засновником цього підприємства (а.с.14-15) та положення Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», суд вважає, що спосіб захисту свого порушеного права на спадкування, позивач обрав правильно. Оскільки у ситуації що виникла, визнання [PERSON] засновником названого підприємства, буде ефективним способом захисту її права на спадкування прав і обовязків її померлого чоловіка [PERSON]. Отже,

Outcome: approved