Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між нею та відповідачем укладено договір дарування житлового будинку, що належала позивачу на праві власності. Вказує, що була введена в оману щодо правової природи договору, вважала, що укладає договір довічного утримання. Просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку №4, який знаходиться в м.Сміла по пров.Попова, від 02 грудня 2014 року посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєсті за №2692. Позивач в судове засідання не зявився, однак надав до суду заяву з проханням справу розглядати без його участі та свого представника, позов підтримав, на відшкодуванні судових витрат не наполягає. Відповідач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про визнання позову з проханням справу розглядати без його участі. Третя особа в судове засідання також не зявилась по невідомим суду причинам, хоча про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. Відповідно до ст.174 ЦПК України наслідком визнання відповідачем позову є ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для того законних підстав. Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини. 02 грудня 2014 [PERSON] (дарувальник) безоплатно передала у власність [PERSON] (обдаровуваному) належну їй на праві особистої приватної власності житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в м.Сміла по пров.Попова,4. Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 грудня 2014 року спірна квартира зареєстрована за відповідачем. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою визнання правочину недійсним. Верховний Суд України в постановах Судової палати у цивільних справах від 21 жовтня 2015 року, у справі № 6-202цс15, від 11 листопада 2015 року, у справі №6-1124цс15 висловив такі правові позиції. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст.717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 червня 2014 року у справі 6-69ЦС14, від 19 березня 2014 року у справі 6-9цс14. Як вбачається з матеріалів справи, позивач як на підставу для визнання договору дарування недійсним посилається на те, що він не міг на час укладання договору помилявся щодо правової природи правочину, бо вважав, що укладає договір довічного утримання. Враховуючи обставини, на які звернув увагу Верховний Суд України, рішення якого є обов'язковими для застосування судами, а саме, похилий вік позивача, потребу в догляді, те, що будинок є єдиним житлом позивача, відсутність фактичної передачі, продовження проживання позивача у спірному будинку після укладення договору, а також зобов'язання відповідача довічно не знімати позивача з реєстрації, суд прийшов до висновку, що мають місце підстави для визнання договору дарування недійсним. В поданій до суду заяві позивач не наполягав на стягненні з відповідача понесених ним судових витрат, тому їх слід віднести на його рахунок. На підставі викладеного та

Outcome: approved