Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди і супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 20 жовтня 2002 року по 20 лютого 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який рішенням Станично-Луганського районного суду Луганської області від 20 лютого 2014 року було розірвано. Від шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , які на даний час проживають разом із позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Позивачка також зазначає, що на території тимчасово непідконтрольної органам державної влади України проживають її родичі (матір та батько позивачки), у яких в останній час погіршився стан здоров`я, до я яких є потреба та намір їздити в гості разом з дітьми, крім того є можливість та намір періодично вивозити дитину за кордон на відпочинок з метою оздоровлення та розвитку до Російської Федерації, Республіки Білорусь, Польщі, Угорщини, Молдови. Відповідач з дітьми не зустрічається, не бере участі в її вихованні, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, від контактів з ним з питань виховання та утримання дитини ухиляється, що позбавляє позивача можливості звернутися до нього з проханням надати нотаріально посвідчений дозвіл на вивезення дитини за кордон. У зв`язку з наведеним, просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України, а саме: до Російської Федерації, Республіки Білорусь, Польщі, Угорщини, Молдови, а також на в`їзд на тимчасово непідконтрольну органам державної влади України територію Луганської та Донецької областей, строком на три роки, малолітнім [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у супроводі матері дитини - [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу батька дітей - [PERSON] , [INFO] . Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, просила суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Причини неявки в судове засідання не повідомив, подав заяву про повне визнання позовних вимог та свою згоду на виїзд дітей с супроводі позивачки до Російської Федерації та тимчасово непідконтрольної території органам державної влади території України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (orderpublic), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно до п. 6 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 р. № 815, в`їзд на тимчасово окуповані території України здійснюється через контрольні пункти в`їзду/виїзду - громадянами України, які не досягли 16-річного віку, за умови пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або тимчасового посвідчення громадянина України, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, на підставі дозволу фізичній особі, виданого особі, що здійснює супровід. Так, судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 20 жовтня 2002 року по 20 лютого 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який рішенням Станично-Луганського районного суду Луганської області від 20 лютого 2014 року по справі 430/2479/13-ц було розірвано. [INFO] від шлюбу народилась донька [PERSON] , батьками якої є позивач та відповідач у цій справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16 лютого 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Станично-Луганського РУЮ, актовий запис № 14. [INFO] від шлюбу народивсясин [PERSON] , батьками якого є позивач та відповідач у цій справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 13лютого 2009року відділом реєстрації актів цивільного стану Станично-Луганського РУЮ, актовий запис № 22. Також у позовній заяві позивачка [PERSON] зазначила, що відповідач [PERSON] з дітьми не зустрічається, не бере участі в їх вихованні, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, контактів з ним з питань виховання та утримання дітей ухиляється, що позбавляє позивача можливості звернутися до нього з проханням надати нотаріально посвідчений дозвіл на вивезення дитини за кордон, що на думку позивача необхідне для оздоровлення та розвитку, зокрема до Російської Федерації, Республіки Білорусь, Польщі, Угорщини, Молдови також до території, тимчасово непідконтрольної органам державної влади України, де проживають її родичі (матір та батько позивачки), до відвідування яких є намір та бажання дітей. Застосовуючи наведені вище спеціальні норми до виниклих між сторонами правовідносин, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про надання дозволу їх дітям на перетинання державного кордону України з Російською Федерацією, Республікою Білорусь, Польщею, Угорщиною, Молдовою та в`їзд до території, тимчасово непідконтрольну органам державної влади України, де проживають її родичі, без згоди батька у супроводі матері. Суд приходить до висновку, що за таких обставин, виникає необхідність у наданні дозволу на перетинанні державного кордону України з Російською Федерацією, Республікою Білорусь, Польщею, Угорщиною, Молдовою та в`їзд до території, тимчасово непідконтрольної органам державної влади України без згоди батька у супроводі матері. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі №6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі №6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі №6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі №6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-32509ск15, від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск1. За таких обставин, суд вважає необхідним надати дозвіл на перетинання державного кордону України з Російською Федерацією, Республікою Білорусь, Польщею, Угорщиною, Молдовою та в`їзд до території, тимчасово непідконтрольної органам державної влади України дітям позивачки без згоди батька у супроводі матері до досягнення дітьми шістнадцяти років, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. З врахуванням викладеного та

Outcome: approved