Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] та просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09 червня 2015 року, укладений між нею та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю. за №405, та стягнути з відповідачки суму судових витрат. Позивачка обґрунтовує вимоги тим, що їй на праві приватної власності належало 637/1000 частин квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 2009 року, укладеного між нею та [PERSON] За словами позивачки, вказаний договір купівлі-продажу являвся насправді договором довічного утримання, за яким позивачка зобов'язалась доглядати за [PERSON], забезпечувати її продуктами харчування та ліками, що позивачка і здійснювала. Також зазначила, що інші 363/1000 частин зазначеної квартири належать [PERSON] на підставі договору дарування від 07 жовтня 2013 року, укладеного між [PERSON] - сусідкою [PERSON] та відповідачкою. Згодом, [PERSON] стала вимагати від позивачки, щоб вона подарувала 637/1000 частин квартири [ADDRESS] [PERSON], оскільки саме вона здійснює догляд за нею. Саме під таким психологічним тиском з боку [PERSON], 09 червня 2015 року між позивачкою та [PERSON] був укладений відповідний договір купівлі-продажу, за яким позивачка коштів не отримала. [PERSON] лише надала розписку, в якій зобов'язалась виплатити [PERSON] 37 000, 00 грн., які були витрачені нею на утримання [PERSON] Однак, і вказаних коштів відповідачкою виплачено не було. Тому, [PERSON] просить визнати недійсним вищевказаний договір купівлі-продажу, оскільки він був укладений всупереч її волевиявлення, а під психологічним тиском з боку відповідачки та [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. [PERSON] та її представник у судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечували, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу від 09 червня 2015 року був укладений між сторонами на законних підставах, за яким [PERSON] передала позивачці грошову суму у розмірі 148 300, 00 грн. до укладення вказаного договору, про що свідчить п. 2 договору. Законність вказаного договору був перевірений та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю., та підписаним обома сторонами на підставі вільного волевиявлення сторін. Також відповідачка зазначила, що [PERSON] ніколи не доглядала за [PERSON], яка померла [INFO]. Оскільки відповідачка доглядала та проживала разом з [PERSON], то вона стала доглядати і за [PERSON], яка проживала у судніх трьох кімнатах, була особою похилого віку та потребувала такого догляду. Згодом відповідачка запропонувала купити в [PERSON] належну їй частину квартири, на що позивачка погодилась. Також пояснила, що розписку [PERSON] вона надала у зв'язку з тим, що позивачка вимагала вказані кошти у [PERSON], ніби-то, за витрати, понесені нею на їжу та ліки. Під час передачі [PERSON] коштів за продаж квартири у розмірі 148 300, 00 грн. був присутній також її колишній чоловік - [PERSON] Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думки сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належало 637/1000 частин квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 2009 року, укладеного між нею та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М. за реєстровим №1701. Вказаний договір купівлі-продажу був укладений за умови, що [PERSON] повинна доглядати за [PERSON], забезпечувати її продуктами харчування та ліками, а [PERSON], в свою чергу подарує позивачці вищевказану квартиру безоплатно. Квартира [ADDRESS] є комунальною, та складається з п'яти житлових кімнат, загальною площею 110, 7 кв. м. та житловою площею 67, 8 кв. м. Інші 363/1000 частин зазначеної квартири належать [PERSON] на підставі договору дарування від 07 жовтня 2013 року, укладеного між [PERSON] - сусідкою [PERSON] та відповідачкою. [PERSON] здійснювала догляд за [PERSON] до її смерті, та проживала разом з нею у вказаній квартирі. Також судом встановлено, що 09 червня 2015 року, за пропозицією відповідачки, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 637/1000 частин квартири [ADDRESS]. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю. за №405. Згідно п. 2 вищезазначеного договору за домовленістю сторін продаж 637/1000 часток квартири вчинено за 148 300, 00, які [PERSON] одержала від [PERSON] повністю до підписання цього договору. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін цього договору та є остаточною. Відповідно до п. 11 договору він посвідчений за згодою колишнього чоловіка [PERSON] - [PERSON], яка викладена окремою заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю. Недійсність правочину означає, що дія, вчинена у формі правочину, не володіє якостями юридичного факту, що здатний породити ті наслідки, настання яких бажали суб'єкти. Тобто дії юридичних і фізичних осіб спрямовані на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, але не створюють цих наслідків через невідповідність вчинених дій вимогам законодавства. Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог закону щодо умов його дійсності, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недійсний правочин не в змозі викликати правові наслідки, настання яких бажають суб'єкти, однак може викликати наслідки, наступу яких сторони не передбачали і не бажали (наприклад, повернення отриманого майна, виникнення обов'язку відшкодувати збитки, моральну шкоду). Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути іншій стороні у натурі все, що вона одержала на використання правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, використаній роботі, наданій послузі, - відшкодовувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. У ЦК України термін «насильство» використане як у розумінні насильства діями, так і в розумінні загрози насильства ( так зване - психологічне насильство). Насильство за ст. 231 ЦК України - це фізичний або психологічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати прояви: фізичне насильство (катування, побиття, заподіяння болю); психологічне насильство (залякування, загроза вбивством, загроза заподіяння тілесних пошкоджень самій особі або їй близьким, насильство дією викрадення дитини, пошкодження майна особи). Характерною рисою насильства є його незаконність, а також те, що воно є результатом активної поведінки вчиненого. Частіше за все активне насильство являє собою кримінальне каране діяння. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не є обов'язковим, щоб контрагент сам здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства та використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину. Крім загальних наслідків, ч. 2 ст. 231 ЦК України передбачає, що винна особа, яка застосовувала насильство, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі, а також моральну шкоду, що завдані у зв'язку із вчиненням такого правочину. Як вбачається зі змісту вказаного договору, під час його підписання сторони діяли добровільно, без будь-якого примусу як фізичного, так і морального, на підставі вільного волевиявлення, яке відповідає їхній внутрішній волі. Таким чином, позивачкою не доведено, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений під психологічним тиском з боку [PERSON] чи відповідачки. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed