Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності [PERSON] на жилий будинок по [ADDRESS] від 22.09.1993 року; визнати [PERSON] власником індивідуального домоволодіння по [ADDRESS] як забудовника. [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку № [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON]. [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку № [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON]. [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку № [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON]. В судовому засіданні [PERSON] свій позов підтримала, інші позови не визнала та пояснила, що є забудовником вказаного жилого будинку, що спірне свідоцтво про право особистої власності [PERSON] на жилий будинок по [ADDRESS] від 22.09.1993 року було видано вже після смерті останнього, є недійним. В судовому засіданні [PERSON] свій позов підтримала, позов [PERSON] не визнала, позови [PERSON] та [PERSON] визнала пояснила, що всі обставини справи зазначені у її позовній заяві. В судовому засіданні представники [PERSON] свій позов підтримали, позов [PERSON] не визнали, позови [PERSON] та [PERSON] визнали та пояснили, що [PERSON] не довела свого права на забудову вказаного будинку. В судовому засіданні представник [PERSON] свій позов підтримала, позов [PERSON] не визнала, позови [PERSON] та [PERSON] визнала та пояснила, що всі обставини справи зазначені у позові. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснень не надав. Представники Харківської міської ради та комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з'явились. Дослідивши докази, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, а позиви [PERSON], [PERSON], [PERSON] задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та були батьками [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Постановою виконавчого комітету Сталінської районної ради депутатів трудящих від 14.10.1947 року [PERSON] була відведена земельна ділянка під забудову площею 600 кв.м. по [ADDRESS]. На вказаній земельній ділянці [PERSON] та [PERSON] за життя побудували будинок з надвірними будівлями. [INFO] року помер [PERSON] [INFO] померла [PERSON] Згідно з рішенням виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів м.Харкова від 01.06.1993 року №104/16, комісією виконкому будинок по [ADDRESS] прийнятий в експлуатацію та затверджений акт прийомки будинку літ «А-1» по [ADDRESS], побудований [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів м.Харкова від 03.08.1993 року №149/95, зобов'язано ЖКО-1 видати свідоцтво про право особистої власності на вказаний будинок на ім'я [PERSON] Згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 22.09.1993 року, посвідчується, що вказаний будинок належить [PERSON] на праві особистої власності. Вказаний будинок зареєстрований у комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на ім'я [PERSON] Після смерті [PERSON] спадщину прийняли його дружина [PERSON] та син [PERSON] Після смерті [PERSON] спадщину прийняли її діти [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [INFO] помер [PERSON] Спадщину після його смерті прийняли його діти [PERSON] та [PERSON] Ці обставини підтверджуються: свідоцтвом про шлюб між [PERSON] та [PERSON], свідоцтва про народження та шлюб [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], постановою виконавчого комітету Сталінської районої ради депутатів трудящих від 14.10.1947 року, свідоцтвами про смерть [PERSON], [PERSON], [PERSON], рішенням виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів м.Харкова від 01.06.1993 року №104/16, рішенням виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів м.Харкова від 03.08.1993 року №149/95, свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 22.09.1993 року, відповіддю КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 31.07.2009 року, заявою [PERSON] про прийняття спадщини від 10.09.2012 року, відповідями Одинадцятої Харківської нотаріальної контори від 19.02.2013 року, 18.06.2013 року, відповіддю Харківського обласного державного нотаріального архіву від 28.10.2009 року, будинковою книжкою, копією паспорту [PERSON], відповідями КП «Благоустрій» від 22.04.2010 року. Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Ч.1 ст.28 КпШС України передбачає, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Ч.1 ст.548 ЦК УРСР передбачає, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Ч.1 ст.1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Ч.1 ст.1267 ЦК України передбачає, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч.1 ст.1267 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як встановлено судом, після смерті [INFO] року [PERSON] спадщину прийняли його дружина [PERSON] та син [PERSON] Після смерті [INFO] [PERSON] спадщину прийняли її діти [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [INFO] помер [PERSON] Спадщину після його смерті прийняли його діти [PERSON] та [PERSON] За таких обставин за [PERSON], [PERSON], [PERSON] слід визнати право власності на 1/4 частину, за кожним із них, житлового будинку № [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON], а ? частину вказаного будинку слід залишити відкритою, оскільки спадкоємець [PERSON] вимог про визнання права власності в порядку спадкування не заявляла. В позові [PERSON] суд відмовляє з таких підстав. Ч.1 ст.60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як зазначила в позовній заяві [PERSON] її батько [PERSON] збудував за життя флігель та помер [INFO] року. [INFO] померла її мати [PERSON] Після цього в період з 1987 по 1993 роки [PERSON] разом зі своїм чоловіком перебудували вказаний флігель та створили новостворене домоволодіння, яке не може входити до спадкового майна. Тому вважає, що право власності на спірний будинок повинно бути визнано лише за нею в порядку забудови, а свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок від 22.09.1993 року, яким посвідчується, що вказаний будинок належить [PERSON] на праві особистої власності, слід визнати недійсним. На підтвердження своїх позовних вимого [PERSON] надала суду наступні докази: технічний паспорт на будинок, накладну від 21.11.1989 року про придбання цегли, квитанції про сплату платежів по державному обов'язковому страхуванню та податків, акт приймання індивідуального домоволодіння, довідка КП «Благоустрій» від 27.04.2012 року, розписки [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 15.10.2013 року, відповідь державного архіву м.Харкова від 30.04.1987 року про відсутність договору на право забудови. Разом з тим, після отримання вказаної земельної ділянки і будівництва на ній будинку за життя [PERSON], питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином, зокрема, у 1964 році житлового будинку цей громадянин набував статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набував право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Разом з тим, з акту прийомки вказаного індивідуального домоволодіння від 01.06.1993 року, вбачається, що будівництво спірного будинку було проведено в період з 1950 по 1953 роки. Відомості про [PERSON] як забудовника викреслені та зазначено, що домоволодіння належить [PERSON] Крім того, в період, на який [PERSON] посилається у своїй позовній заяві, як час перебудови нею спірного будинку (з 1987 по 1993 роки), вже діяв ЦК УРСР, ч.1 ст.105 якого передбачає, що громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). За таких обставин суд вважає, що надані [PERSON] вказані вище докази ніяким чином не підтверджують ні права [PERSON] на здійснення будівництва спірного будинку, ні самого факту здійснення такого будівництва, ні дотримання нею вказаних законних умов будівництва (наявність дозволу, належно затвердженого проекту, тощо). Крім того, як зазначив у п.8 Постанови Пленуму №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. Тому спадкоємці померлого [PERSON] мали право отримати оскаржуване свідоцтво про право особистої власності, а підстав визнавати таке свідоцтво недійсним відсутні та не доведені [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed