Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди у праві користування квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеною квартирою. В обґрунтування позову зазначає, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 17.11.1995 року. У вказаній квартирі зареєстрована [PERSON] , яка є донькою позивачки. Відповідач зареєстрована за вказаною адресою, але фактично не проживає за місцем реєстрації з липня 2018 року, що підтверджується довідкою ОСББ «Електрон-90» від 13.07.2020 року №355, а також актом складеним сусідами позивача. Зазначає, що відповідач не несе будь-яких витрат на утримання квартири та на оплату житлово-комунальних послуг, її місцезнаходження невідоме. Реєстрація відповідача створює перешкоди у користуванні належним позивачці майном, внаслідок чого остання не може отримати субсидію на відшкодування витрат за комунальні послуги, оскільки для її розрахунку береться сукупний дохід і кількість усіх зареєстрованих осіб у житловому приміщенні. У зв`язку з чим вбачає достатність правових підстав для визнання [PERSON] , зареєстрованої у квартирі [ADDRESS] такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. Ухвалою судді від 13.10.2020 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.12.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явилась, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 26.04.2021 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є подругою позивачки, показала що вона знайома з [PERSON] з 1996 року. Зазначила, що раз у місяць приходить в гості до квартири позивача, [PERSON] жодного разу там не бачила. Свідок повідомила, що [PERSON] не проживає у квартирі з 2017 року, востаннє свідок її бачила у 2017 році. Суд, заслухавши вступне слово позивача, допитавши свідка, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ч.1\~ст.13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Позивач звернулась до суду за захистом її порушеного права, а саме право на вільне користування та розпорядження належним їй майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до частини 1\~ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України\~\~визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.\~\~\~\~ Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Розглядаючи право користування житлом члена сім`ї власника у розумінні ст. 1 Протоколу першого Конвенції як право на майно, слід виходити з того, що воно не є абсолютним і законом встановлені умови його чинності. Відповідно до\~ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із аналізу наведених вище норм слідує, що з вимогою про вирішення у судовому порядку спору про визнання члена сім`ї користувача житла таким, що втратив право користування ним має право власник або співвласник житла, членом сім`ї якого є користувач житла. А при вирішенні спору встановленню підлягає доведеність на підставі ст.. 12, 81 ЦПК України відсутності користування членом сім`ї власника житлом протягом визначеного законом строку без поважних причин, у тому числі нездійснення витрат на утримання житла, відсутність у житлі майна користувача, що означає втрату інтересу у особи як до житла. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу, серії Н1-215 від 17.11.1995 року, укладеним на Харківській товарній біржі. Крім того, право власності позивача на вказану квартиру підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.07.2020 року. Згідно показів свідка, наданих у судовому засіданні, а також пояснень позивача, судом встановлено, що відповідач є донькою позивача [PERSON] . На час розгляду справи, суд встановив, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою ОСББ «Електрон-90» №355 від 13.07.2020 року, а також відміткою у паспорті [PERSON] про те, що місце проживання останньої зареєстроване за адресою [ADDRESS] . Як вбачається зі змісту позову, пояснень позивача наданих у судовому засіданні, [PERSON] за адресою реєстрації не проживає з 2018 року, за комунальні послуги не сплачує. Факт відсутності відповідача за адресою [ADDRESS] також підтверджується довідкою ОСББ «Електрон-90» №354 від 13.07.2020 року, виданою головою правління ОСББ «Електрон-90», а також актом, складеним сусідами позивача. Також, факт тривалої відсутності відповідача за адресою [ADDRESS] підтверджується показами свідка [PERSON] , яка є подругою позивача, та в судовому засіданні показала, що [PERSON] вона не бачила за адресою реєстрації з 2017 року. У суду немає підстав для сумнівів у достовірності показів свідка, який попереджений про кримінальну відповідальність та приведений до присяги. Отже,\~судом на\~підставі вищенаведених\~доказів встановлено,\~що відповідач\~не користуються\~житловим приміщенням, де вона зареєстрована. Не проживає за цією адресою більше одного року. Статтями 10, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності\~до частини\~1\~статті 76\~ЦПК України,\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інші\~обставини,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позивач обґрунтовано та правомірно ставить вимоги до відповіда про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , так як він на час розгляду справи не проживає в ньому більше року, що дає суду підстави визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно ч.1 ст.71 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved