Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом, який в подальшому уточнила, де просить визнати недійсною додаткову угоду від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS], що укладений між ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» і [PERSON]Витребувати у [PERSON] майнові права на квартиру [ADDRESS], які вона придбала на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №2954 від 19.06.2013 року, укладеного з ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс». Визнати об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, набутими за час шлюбу із [PERSON] наступне майно: однокімнатну квартиру, загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; майнові права на двокімнатну квартиру, загальною площею 70,05кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; холодильник «Вирпул»; пральну машинку «Самсунг»; розкладний диван; кухню; комод, шафу-купе; плазмовий телевізор «LG»; плазмовий телевізор «Shагр». Поділити майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу з [PERSON], та виділити позивачу: холодильник «Вирпул», пральну машинку «Самсунг», плазмовий телевізор « Shагр». Поділити майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу із [PERSON], та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири, загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також визнати за позивачем право власності на 1/2 частку майнових прав на двокімнатну квартиру, загальною площею 70,05 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. В обгрунтування позову [PERSON] зазначила, що 30.08.2008 року вона з [PERSON] уклали шлюб, від якого мають сина. З 2013 року їх стосунки почали погіршуватись, а з початку травня 2013 року вони перестали вести спільне господарство, адже позивач з сином переїхала до батьків у м. Первомайський. У лютому 2014 року стосунки подружжя були на нетривалий час поновлені, однак після чергового нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] позивачу в травні 2014 року їх стосунки припинені, шлюб розірвано рішенням суду від 17.07.2014 року. Під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] на власні кошти придбали: 1) однокімнатну квартиру, загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], право власності на квартиру придбано на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2009 року та оформлено на відповідача [PERSON]; 2) майнові права на двокімнатну квартиру, загальною площею 70,05 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Майнові права придбані на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс», будинок до теперішнього часу не прийнятий в експлуатацію, право власності на квартиру не оформлено. 19.06.2013 року договір між [PERSON] та ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» був розірваний за згодою сторін, за заявою [PERSON] у зв'язку з нібито необхідністю великої суми коштів на лікування сина. Розірвання договору не було погоджено з позивачем, вона не надавала на це свою письмову згоду, син не потребував ніякого коштовного лікування на той час і не мав для цього лікарських рекомендацій, а кошти в сумі 325 000, 00 гривень, повернуті відповідачу [PERSON] забудовником, не були використані на користь родини. В цей же день, 19.06.2013 року між ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу майнових прав на вказану квартиру. При укладенні договору купівлі-продажу [PERSON] було достовірно відомо про відсутність згоди [PERSON] на відчуження майнових прав на квартиру та характер відносин на цей час з [PERSON], тобто [PERSON] діяла у змові з [PERSON] і не може вважатись добросовісним набувачем за договором. Також під час шлюбу подружжям було придбане наступне рухоме майно: холодильник «Вирпул»; пральна машинка «Самсунг»; розкладний диван; кухня, комод, шафа-купе, плазмовий телевізор « LG», плазмовий телевізор « Shагр». Загальна ринкова вартість спільно нажитого майна складає 813100,00 гривень. Побутова техніка знаходиться в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Зазначеним майном [PERSON] користується одноособово, поділити будь-яке майно в добровільному порядку відмовляється, в зв'язку з чим позивач звернулася до суду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 21.04.2016 року провадження по цивільній справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс», про визнання права власності на майно в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та поділ цього майна в частині: холодильника «Вирпул», пральної машинки «Самсунг», розкладного дивану, кухні, комоду, шафи-купе, плазмового телевізора «LG» та плазмового телевізора «Sharp» - закрито. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої уточнені позовни вимоги підтримала у повному обсязі, вона в порядку ст. 184 ЦПК України була допитана у якості свідка з цих обставин, і надала пояснення аналогічні тим, що викладені в уточненій позовній заяві, в подальшому позивачка через канцелярію суду надала заяву в якій просить судове засідання провести за її відсутності, уточнені позовни вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні просила задовольнити уточнені позовні вимоги, посилаючись на обгрунтування уточнених позовних вимог. Відповідач [PERSON] та його представник позов визнали в частині поділу однокімнатної квартири, загальною площею 40,4 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В іншій частині надали заперечення на позов, де зазначили, що квартира [ADDRESS] та майнові права на неї не є спільною сумісною власністю. Умови договору не були виконані в повному обсязі, [PERSON] 07.03.2013 року було сплачено лише 325000,00 грн. 28.12.2013 року необхідно було внести 26403,74 грн., однак умови договору виконані не були. Після розірвання [PERSON] договору купівлі-продажу майнових прав №2893 від 07.03.2013 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу майнових прав №2893 від 19.06.2013 року за свої кошти і згідно договору сплатила гроші в розмірі 351403,00 грн. Відповідач [PERSON] надала заперечення на позов в частині витребування у [PERSON] майнових прав на квартиру [ADDRESS], в обгрунтування якого зазначила, що на початку 2013 року [PERSON] та [PERSON] повідомили, що планують придбати двокімнатну квартиру та уклали договір купівлі в будинку що строїться. В червні 2013 року вони попросили гроші в борг для лікування сина, однак [PERSON] відмовила, адже знала, що вони не працюють, відповідно повертати гроші нічим. Згодом [PERSON] дізналася, що [PERSON] та [PERSON] розривають договір та забирають гроші для лікування сина. [PERSON] з чоловіком хотіли продати свій будинок та переїхати до квартири, адже стан здоров'я не дозволяє вести сільське господарство, в зв'язку з чим вирішили придбати квартиру [ADDRESS]. Позивач особисто сповістила [PERSON] коли вони будуть розривати договір купівлі-продажу майнових прав №2893 зПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» та щоб не втратити дану квартиру запропонувала [PERSON] з чоловіком її купити. 19.06.2013 року [PERSON] уклала з АТ «КДБК» договір купівлі- продажу майнових прав №2954. Відповідно до умов Договору [PERSON] сплатила АТ «КДБК» грошову суму в розмірі 351403,74 грн., а АТ «КДБК» передало їй майнові права на квартиру. Також [PERSON] через канцелярію суду надала заяву в якій просить розглянути справу за її відсутності, та відмовити у задоволені уточненних позовних вимог, які заявлені до неї. Представник відповідача ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» надав заперечення на позов в частині: визнання недійсною додаткової угоди від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS], яка укладена між АТ «КДБК» і [PERSON]; витребування у [PERSON] майнових прав на квартиру [ADDRESS], які вона придбала на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2954 від 19.06.2013 року, укладеного з АТ «КДБК». Інші позовні вимоги не стосуються прав та інтересів відповідача - ПАТ «КДБК». В обгрунтування своїх заперечень зазначив, що при укладенні договорів купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року № 2893 з відповідачем [PERSON] та від 19.06.2013 року № 2954 з відповідачем [PERSON] АТ «КДБК» було дотримано загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Згідно абзацу 2 п. 6.2 Договору купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року № 2893, договір може бути розірваний «за згодою сторін». На підставі заяви сторони договору [PERSON] 19 червня 2013 року була укладена додаткова угода про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 2893. Згідно п. 2 додаткової угоди АТ «КДБК» повернуло [PERSON] грошові кошти сплачені ним за договором у сумі 325000,00 грн., що підтверджується копією видаткового касового ордеру від 19.06.2013 р. АТ «КДБК» ані під час укладення Договору, ані під час укладення додаткової угоди про розірвання договору, яка є предметом позовних вимог, не було відомо, що грошові кошти внесені [PERSON], належать подружжю [PERSON]. Також АТ «КДБК», під час укладення додаткової угоди, яка є предметом позовних вимог, не було відомо, що [PERSON] не отримав згоди на це другого з подружжя, а саме позивача по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При укладенні додаткової угоди від 19.06.2016 року про розірвання Договору усі вимоги були додержані. Чинним цивільним законодавством не передбачено будь-яких інших вимог до договору купівлі-продажу майнових прав між юридичною та фізичною особою, крім тих, що він повинен бути укладений у письмовій формі. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України по справі №6-1568цс15 від 21.10.2015 року, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знатипро те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той зподружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Також АТ «КДБК» звертає увагу на те, що згідно п. 3.2.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 р. № 2893 Продавець (АТ «КДБК») зобов'язався передати Покупцю ([PERSON].) майнові права на квартиру в 3-х денний строк з дня здійснення повної оплати майнових прав. У зв'язку з тим, що повна оплата майнових прав здійснена не була, майнові права на квартиру [PERSON] за актом приймання-передачі, як це передбачено договором, не передавались, тобто й розпоряджатись [PERSON] зазначеними майновими правами фактично не мав можливості. Таким чином, враховуючи те, що відповідач (АТ «КДБК») на момент укладення додаткової угоди розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру з [PERSON] не знав та не міг знати про те, що останній не отримав згоди дружини на розірвання договору; вказані майнові права на кватиру не перейшли у власність подружжя [PERSON], - відповідач вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсною додаткової угоди від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 року № 2893 між АТ «КДБК» та [PERSON] є необгрунтованими і просить суд в їх задоволенні позивачці відмовити. Стосовно позовних вимог про витребування у [PERSON] майнових прав на квартиру [ADDRESS], які вона придбала на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2954 від 19.06.2013 року, укладеного з АТ «КДБК», відповідач вважає, що вони також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 19.06.2013 року АТ «КДБК» уклало з Відповідачкою [PERSON] договір купівлі- продажу майнових прав №2954. Відповідно до умов Договору саме [PERSON] сплатила АТ «КДБК» визначену грошову суму, а АТ «КДБК» передало їй майнові права на квартиру. Зазначений договір є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не був визнаний судом недійсним. Позивачка в своєму позові не заявляла вимог про визнання недійсним зазначеного Договору та не надала суду відповідних доказів на підтвердження недійсності Договору. Посилання в позовній заяві на те, що [PERSON] не може вважатися добросовісним набувачем за договором, є безпідставним оскільки сторонами Договору купівлі-продажу майнових прав № 2954 від 19.06.2013 року є [PERSON] та АТ «КДБК» і саме АТ «КДБК» було власником майнових прав на квартиру під час укладення договору з [PERSON] Суд, заслухавши пояснення сторон, свідків, дослідивши надані матеріали, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 30.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. 17.07.2014 року рішенням Ленінського районного суду м.Харкова шлюб розірвано. (а.с. 10). Під час шлюбу родина [PERSON] придбала однокімнатну квартиру, загальною площею 40,4 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано за [PERSON] згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта рухомого майна №39746270 від 26.06.2015 року. (а.с. 58-59). Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно зі ст. ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.п. 22, 23, 24 постанови Пленум у Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи із дійсної вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила, що в 2008 році уклала шлюб з [PERSON] В 2009 купили однокімнатну квартиру, за адресою: [ADDRESS]. за сумісні гроші [PERSON], [PERSON] та батьки [PERSON] допомогли. Квартира оформлена на [PERSON] В березні 2013 року купили майнові права на квартиру [ADDRESS], сплативши 325000,00 грн, які оформили на [PERSON] гроші на дану квартиру заробив [PERSON], свідок перебувала у відпустці по догляду за дитиною. В квітні 2013 року відбулася сварка з тілесними пошкодженнями, в результаті чого [PERSON] виїхала з кв. [ADDRESS], до батьків у м. Первомайський. В липні 2013 року [PERSON] хотіла отримати копію документів на майнові права, приїхавши до ПАТ «КДБК» дізналася, що квартира переоформлена на матір [PERSON] Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила, що [PERSON] з [PERSON] одружилися в 2008 році, в лютому 2009 народився син. В 2013 році після чергового побиття [PERSON] [PERSON] стосунки погіршилися, [PERSON] переїхала до батьків. Подружжя купили однокімнатну квартиру на сумісні весільні гроші та свідок з чоловіком допомогли. Після подружжя вирішило купити двокімнатну квартиру, на які гроші свідку невідомо. Зі слів доньки свідка - [PERSON] стало відомо, що [PERSON] переоформив майнові права на двокімнатну квартиру на свою матір в липні 2013 року. Вимогами ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами другої-третьої статті 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Суд вважає доведеним придбання [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу однокімнатної квартири, за адресою: [ADDRESS]. Тим паче, відповідач [PERSON] даний факт визнав та не заперечує щодо розподілу даної квартири. Що стосується доводів позивача, про придбання подружжям в період шлюбу майнових прав на квартиру [ADDRESS], судом встановлено, що при укладенні договорів купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року №2893 між АТ «КДБК» та [PERSON], та від 19.06.2013 року № 2954 між АТ «КДБК» та [PERSON], було дотримано загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Так згідно абзацу 2 п. 6.2 Договору купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року № 2893, договір може бути розірваний «за згодою сторін». На підставі заяви сторони договору [PERSON] 19 червня 2013 року була укладена додаткова угода про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав №2893. Згідно п.2 додаткової угоди АТ «КДБК» повернуло [PERSON] грошові кошти сплачені ним за договором у сумі 325000,00 грн., що підтверджується копією видаткового касового ордеру від 19.06.2013 р. [PERSON] в судовому засіданні не заперечував, що отримав грошові кошти сплачені ним за договором у сумі 325000,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При укладенні додаткової угоди від 19.06.2016 року про розірвання Договору усі вимоги були додержані. Чинним цивільним законодавством не передбачено будь-яких інших вимог до договору купівлі-продажу майнових прав між юридичною та фізичною особою, крім тих, що він повинен бути укладений у письмовій формі. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України по справі №6-1568цс15 від 21.10.2015 року, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знатипро те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той зподружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Також судом встановлено, що згідно п. 3.2.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 р. № 2893 Продавець (АТ «КДБК») зобов'язався передати Покупцю ([PERSON].) майнові права на квартиру в 3-х денний строк з дня здійснення повної оплати майнових прав. У зв'язку з тим, що повна оплата майнових прав здійснена не була, майнові права на квартиру [PERSON] за актом приймання-передачі, як це передбачено договором, не передавались, тобто і розпоряджатись [PERSON] зазначеними майновими правами не мав можливості. Таким чином, враховуючи те, що зазначені майнові права на кватиру не перейшли у власність [PERSON], а також подружжя [PERSON], позовні вимоги в частині визнання недійсною додаткової угоди від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 року №2893 між АТ «КДБК» та [PERSON] є необгрунтованими, не доведеними в судовому засіданні, тому зазначені майнові права не підлягають поділу, відповідно позовні вимоги в зазначеній частині задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог про витребування у [PERSON] майнових прав на квартиру [ADDRESS], які вона придбала на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2954 від 19.06.2013 року, укладеного з АТ «КДБК», необхідно зазначити, що [PERSON] сплатила АТ «КДБК» грошову суму в розмірі 351403,74 грн., а АТ «КДБК» передало їй майнові права на квартиру. Зазначений договір є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не був визнаний судом недійсним, таким чином дана вимога не підлягає задоволенню. Отже, враховуючи вищезазначене, поділу між [PERSON] та [PERSON] підлягає тільки однокімнатна квартира, загальною площею 40,4 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial