Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій з урахуванням наданих уточнень просить надати дозвіл на перетин кордону України для тимчасової поїздки до Республіки Польщі з метою відвідування родичів, навчання та відпочинку [PERSON] , [INFO] , на період з 01 жовтня 2020 року до 20 листопада 2021 року, без згоди і супроводу батька - [PERSON] , [INFO] та надати їй дозвіл на оформлення всіх пов`язаних із перетином державного кордону України документів для виїзду за кордон. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , який народився під час перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі. Наразі шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, неповнолітня дитина проживає разом з матір`ю позивача. 07 лютого 2020 року позивач у справі зареєструвала інший шлюб з громадянином Республіки Польща [PERSON] , [INFO] , та створила нову сім`ю. Неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , який на теперішній час проживає разом з матір`ю позивача - [PERSON] , 1965 року народження, потребує виховання з боку матері, у зв`язку з чим виникла необхідність отримання дозволу на перетин кордону неповнолітньої особи у супроводі [PERSON] . Позивач зазначила, що [PERSON] не заперечує проти здійснення сином такої поїздки, проте надати письмовий дозвіл відмовляється, що змусило [PERSON] звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 листопада 2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради про надання дозволу для виїзду за кордон неповнолітньої дитини, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 23 червня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу з єдиним унікальним № 631/850/20 до розгляду по суті. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, відповідно до якого судову повістку про виклик до суду на 10 серпня 2021 року позивач отримала 29 червня 2021 року. Про причини своєї неявки суд не повідомила, ніяких клопотань на адресу суду не направляла. Разом із тим, до позовної заяви відповідно до частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] додала клопотання, відповідно до якого просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, слухати справу без її участі (а. с. 20 - 21). Відповідач, [PERSON] , у судове засідання також не з`являвся, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог Цивільного процесуального законодавства України, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення, отримані відповідачем особисто. Причини неявки відповідача суду не відомі, відзив на позовну заяву відповідач відповідно до положень статті 178 Цивільного процесуального кодексу України не подав, за час розгляду справи у суді подав заву про відкладення розгляду справи для вирішення питання у позасудовому порядку. Уповноважений представник Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради у судові засідання теж не з`являвся, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись відповідно до приписів Цивільного процесуального законодавства України. Представник Департаменту служби у справах дітей - Федоровська О. С. 18 листопада 2020 року на електронну адресу суду надіслала заяву, що була зареєстрована за вхідним ЕП-2276/20-вх., відповідно до якої просила розгляд справи здійснювати за відсутності представника Служби у справах дітей, при винесенні рішення по справі покладалась на розсуд суду в якнайкращих інтересах неповнолітньої дитини (а. с. 34 - 35). За таких обставин суд бере до уваги приписи частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якими визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність таких клопотання у сторін свідчать відповідні заяви, які долучені до матеріалів справи. Приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь у розгляді справи в суді, враховуючи, відсутність підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та відповідача, а також представника третьої особи, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи, що наведені у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 759 (а. с. 12). Під час перебування [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] у зареєстрованому шлюбі у подружжя народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 29 листопада 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції міста Харкова, актовий запис № 1386 (а. с. 14). Шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був розірваний 20 березня 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 20 березня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції міста Харкова, актовий запис № 242 (а. с. 13). З довідки про реєстрацію місця проживання від 08 січня 2020 року за № 03-00592-2020, судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання [PERSON] , [INFO] є [ADDRESS] (а .с. 15). Відповідно до заяви [PERSON] , [INFO] , посвідченої 20 лютого 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яковлєвою К. Б. та зареєстрованої в реєстрі за № 168, було надано згоду на перетин кордону України для тимчасової поїздки до Республіки Польщі з метою відвідування родичів, а саме матері [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , на період з 01 жовтня 2020 року до 20 листопада 2021 року у супроводі [PERSON] , 1965 року народження (а. с. 42). Окрім цього, до матеріалів справи відповідачем були долучені копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, актовий запис № 43, відповідно до якого вбачається, що відповідач у справі при народженні мав прізвище « [PERSON] », а його батьками були [PERSON] та [PERSON] (а. с. 66). Зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції міста Харкова 19 грудня 2013 року, актовий запис № 242, судом встановлено, що після державної реєстрації розірвання шлюбу, анкетними даними відповідача є прізвище « [PERSON] », ім`я та по-батькові - [PERSON] (а. с. 67). Відповідно до положень статтей 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно з пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року, частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При цьому сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина 3 статті 51 Конституції України). Статтею 141 Сімейного кодексу України регламентовано, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 157 Сімейного кодексу України). 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З того часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, у тому числі здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду по надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Разом з тим, дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сили у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У вищевказаній постанові зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 Сімейний кодексу України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У свою чергу, ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 листопада 2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради про надання дозволу для виїзду за кордон неповнолітньої дитини. Як встановлено судом, належним відповідачем у справі є [PERSON] , що підтверджується копією паспорту громадянина України [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого 10 лютого 2007 року Нововодолазьким РВ УМВСУ в Харківській області (а. с. 65). Крім того, згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 25 листопада 2020 року, актовий запис № 43, вбачається, що відповідач у справі при народженні мав прізвище « [PERSON] », а не « [PERSON] » (а. с. 66). Також згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції місто Харкова 19 грудня 2013 року, актовий запис № 242 встановлено, що після державної реєстрації розірвання шлюбу, анкетними даними відповідача є прізвище - [PERSON] , ім`я та по-батькові - [PERSON] (а .с. 67). При дослідженні свідоцтва про народження дитини - [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції міста Харковва 29 листопада 2005 року було встановлено, що батьком дитини у даному свідоцтві зазначено громадянина України - [PERSON] . Таким чином, вищевказані розбіжності позбавляють суд можливості беззаперечно ідентифікувати та ототожнити у якості належного відповідача у справі [PERSON] чи [PERSON] як батька неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Крім того, позивачем, [PERSON] , до суду не надано доказів звернення до відповідача, [PERSON] , з проханням надати дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] , до Республіки Польщі, та не надано доказів того, що відповідач ухиляється від надання такого дозволу. Будь-які інші висновки та доводи позивача, суперечать пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року, та частині 8 статті 7 Сімейного кодексу України, за якими регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. В силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення за їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як вже зазначалося, у статті 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно з частиною 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому, учасник справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 2 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частин 2 та 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 вищенаведеної норми права). У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» вказано, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Також слід відмітити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради про надання дозволу для виїзду за кордон неповнолітньої дитини. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У пункті 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Таким чином судові втрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed