Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього матеріальні збитки в розмірі 5499,36 гривень та 5000,00 гривень моральної шкоди, що були завдані кримінальним правопорушенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 06 вересня 2017 року позивач перебувала на території домоволодіння [ADDRESS] . Також на території вказаного домоволодіння знаходився [PERSON] , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, та між ними виникла сварка, в ході якої [PERSON] наніс два удари кулаком руки в обличчя [PERSON] , від чого остання втратила рівновагу та впала на землю. Враховуючи, що позивач є особою з інвалідністю 2 групи, знаходиться під наглядом лікаря-онколога, падіння від удару завдало їй несмертної болі у місці шва від важкої операції. Отримані тілесні ушкодження потягли за собою матеріальні збитки, оскільки позивач була вимушена відвідувати лікаря та купувати частіше ліки, які починаючи з 2006 року і до побиття не приймала. Крім того, у неї в результаті удару виникла кавернозна гемангітома верхньої губи, яку потрібно було видалити, тому позивач перенесла ще одну операцію. Також в результаті конфлікту, [PERSON] виражався нецензурною лайкою, вихватив у [PERSON] мобільний телефон та розтрощив його. Разом з матеріальними збитками на думку позивача їй була спричинена і моральна шкода, оскільки нанесені тілесні ушкодження, являють собою і моральну травму для позивача. Як зазначила [PERSON] , відповідач підняв руку на жінку, хвору та старшу за себе, а отже вона отримала як фізичний біль так і душевний. Понесені додаткові витрати на лікування, викликали у позивача страждання, оскільки сімейний бюджет її сім`ї дуже обмежений. Позивач весь час хвилювалась, що відсутність ліків може призвести до непоправних наслідків. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2018 року головуючим суддею визначено суддю Мащенко С.В. Ухвалою від 12 червня 2018 року під головуванням судді Мащенко С.В. відкрито загальне позовне провадження у справі. Розпорядженням керівника апарату суду № 119 від 20.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи й згідно відповідному протоколу від 20.09.2018 року справу з єдиним унікальним № 631/374/18 (провадження № 2/631/623/18) передано до розгляду судді Трояновській Т.М. Ухвалою суду від 21 вересня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Трояновською Т.М. у зв`язку із зміною складу суду, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 05 квітня 2019 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач в судове засідання не прибула, про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. На адресу суду позивача - [PERSON] надала заяву, зареєстровану за вхідним № 2441/19-вх. від 05.04.2019 року, відповідно до якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі не заперечувала проти ухвалення у справі заочного рішення, розгляд справи просила провести за її відсутності (а.с. 83). Відповідач у судові засідання, що були призначені на 31 жовтня 2018 року, 10 грудня 2018 року, 15 січня 2019 року, 20 лютого 2019 року, 05 квітня 2019 року, 23 квітня 2019 року, 29 травня 2019 року та 16 липня 2019 року не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся за адресою місця реєстрації, вказаною у довідці Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області (а.с. 22), про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованих поштових відправлень, що були повернуті на адресу суду з відміткою «за закінченням строку зберігання». За таких обставин, відповідно до положень частини 1 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи. У судове засідання, що було призначено на 13 серпня 2019 року [PERSON] не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України від 18 липня 2019 року (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/709467/) (а.с. 97). Причини неявки відповідача суду не відомі, клопотань про відкладення розгляду справи відповідач не надав, після зміни складу суду відзив на позовну заву відповідач на адресу суду не направляв. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно частини 4 статті 223 вищенаведеного процесуального кодифікованого закону України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. В наданому відповідачем [PERSON] 12.07.2018 року іншому складу суду під головуванням судді Мащенко С.В. відзиву на позовному заяву відповідач просить суд в задоволенні вимог [PERSON] щодо відшкодування матеріальних збитків відмовити, оскільки дана вимога є необґрунтованою та не містить належних доказів понесення нею матеріальних збитків саме у зв`язку з діями відповідача, встановленими вироком суду. Щодо заявленої вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди відповідач у своєму відзиві пояснив, що дійсно ним були спричинені легкі тілесні пошкодження [PERSON] за що він вибачається та поніс відповідно до вироку кримінальне покарання. Але оскільки позивачем не було надано будь-яких доказів в підтвердження необхідності проведення лікування, у зв`язку з спричиненими відповідачем тілесними пошкодженнями, тому визначення розміру матеріальних витрат не повинно залежати від розміру моральної шкоди (а.с. 28-31). Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у виді громадських робіт строком на 180 годин. Вирок набрав законної сили 18 січня 2018 року (а.с. 6). Згідно вказаного вироку встановлено, що 06 вересня 2017 року [PERSON] наніс [PERSON] два удари кулаком правої руки в обличчя, від чого остання втратила рівновагу та впала на землю. Відповідно до висновку експерта № 5650 - Ая/17 від 08.09.2017 року [PERSON] були заподіяні легкі тілесні ушкодження у вигляді синців на верхній губі у ділянці правого кута роту з поширенням на праву носо-губну складку та слизову оболонку верхньої губи, а також у ділянці проекції тіла правої лопатки, які виникли в результаті дії тупих твердих предметів за механізмом удару або удару - стиснення. З цього приводу слід зазначити, що частиною 6 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до довідки серії ХАР-05 № 018340, виданої Московською районною медико - соціальною експертною комісією Харківського обласного центру медико - соціальної експертизи 19.08.2006 року на підставі акту № 1024,[PERSON] , 1953 року народження, є особою з інвалідністю другої групи з 01 серпня 2006 року, причина інвалідності - загальне захворювання, інвалідність встановлена безстроково (а.с. 5). Як вбачається із матеріалів справи, в результаті отриманих тілесних ушкоджень у [PERSON] виникла кавернозна гемангітома верхньої губи, що підтверджено консультативним висновком Медичного центру діагностики і лікування «Ла Віта Сана» від 26.12.2017 року (а.с.10). Згідно виписки Комунального некомерційного підприємства «Обласний центр онкології» № 345 [PERSON] була госпіталізована до Комунального некомерційного підприємства «Обласний центр онкології» 23.01.2018 року з діагнозом кавернозна гемангітома верхньої губи справа, стан після оперативного лікування. Дата виписки 25.01.2018 року (а.с.9). З наданих матеріалів вбачається, що позивач після отримання тілесних ушкоджень неодноразово проходила лікування в Комунальному некомерційному підприємстві «Обласний центр онкології», що підтверджено виписками з медичної карти: № 1317 (АК №12130) від 29 листопада 2017 року, дата госпіталізації 27.11.2017 року, дата виписки 29.11.2017 року та № 149 (АК №12130) від 16 січня 2019 року, дата госпіталізації на лікування 12.01.2018 року, дата виписки 16.01.2018 року (а.с. 7-8). Відповідно до наданих до позовної заяви копій фіскальних чеків, вбачається, що позивачем [PERSON] періодично придбавалися ліки, за власні кошти, для проведення лікування (а.с. 11-12). Згідно вимог позовної заяви [PERSON] просить стягнути з [PERSON] матеріальні збитки, у розмірі 5499,36 гривень, що складаються з витрат, понесених на лікування та витрат за пошкоджений відповідачем мобільний телефон у розмірі 500,00 гривень. Положеннями частини 7 статті 128 Кримінального процесуального кодексу України та частини 3 статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що особо має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, в тому числі шляхом звернення з позовом у кримінальній справі. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Частиною 3 статті 28 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди. Згідно пунктів 8 та 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Приписи статті 1166 Цивільного кодексу України встановлюють, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, за правилами вищенаведеної норми права для відшкодування шкоду необхідне довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки - стаття 22 Цивільного кодексу України); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. При цьому, частина 2 статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Частиною 1 статті 1177 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. У відповідності до частини 1 статті 1195 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. З письмових матеріалів справи вбачається, що [PERSON] в межах розгляду кримінальної справи не зверталася із відповідним цивільним позовом. Звернулася в порядку цивільного судочинства із позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки їй була заподіяна така шкода, внаслідок злочинних дій відповідача. Надаючи оцінку доказам, наданих позивачем на підтвердження вимог щодо понесення нею матеріальних збитків, у зв`язку з нанесенням їй тілесних ушкоджень відповідачем, суд виходить з того, що 23 січня 2018 року [PERSON] була госпіталізована до Комунального некомерційного підприємства «Обласний центр онкології» з діагнозом кавернозна гемангітома верхньої губи справа та їй було проведене оперативне лікування, на яке позивач згідно наданих фіскальних чеків придбала медичні препарати на загальну суму 354 гривні 02 копійки. Суд не приймає до уваги надані позивачем копії квитанції до прибуткового касового ордеру про сплату благодійного внеску від 23.01.2018 року на суму 50,00 гривень, оскільки вищевказаний платіж є добровільним внеском та залежить від волі платника; квитанції до прибуткового касового ордеру № 8 від 17.11.2017 року на суму 2750 гривень, у зв`язку з тим, що цей документ не містить посилання на те, що за платіж був зроблений позивачем, або які ліки були придбані чи медичні послуги за дані кошти, а також копії інших фіскальних чеків на придбання ліків протягом березня та квітня 2018 року, оскільки лікування з приводу кавернозної гемангітоми верхньої губи позивач проходила у січні 2018 року. Доказів того, що вказані у квитанціях ліки були призначенні для подальшого лікування, позивачем не надано. Крім того, позивачем не надано належних доказів на підтвердження необхідності проведення медичних аналізів для лікування наслідків заподіяних тілесних ушкоджень відповідачем по справі, відповідно до наданого розрахунку оплати за послуги медичної допомоги № 171123/380 від 23.11.2017 року та акту виконаних робіт № 100064796 від 16.01.2018 року (а.с. 13-14), як й не надано жодного доказу на підтвердження понесених матеріальних збитків, у зв`язку із розбиттям телефону. При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 Цивільного процесуального кодексу України). Таким чином, вимога [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків підлягає частковому задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд дійшов до наступних висновків. Згідно із частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 23 Цивільного кодексу України закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди визначаючи, що моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Відповідно до частин 3, 4 та 5 вищевказаної норми права, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із статтею 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення від 12 липня 2007 року у справі «STANKOV v. BULGARIA», заява № 68490/01, § 62). Отже, при ухвалені рішення суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У своєму позові [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] 5000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, мотивуючи це тим, що нанесені їй відповідачем тілесні ушкодження являють собою і моральну травму, оскільки [PERSON] підняв руку на жінку, хвору та старшу за себе. Понесені додаткові витрати на лікування, викликали у позивача страждання, оскільки сімейний бюджет її сім`ї дуже обмежений, єдиним доходом її та чоловіка є пенсія. Зі змісту вироку Нововодолазького районного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року вбачається, що відповідно до висновку експерта № 5650-Ая/17 від 08.09.2017 року в результаті вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, потерпіла [PERSON] отримала легкі тілесні ушкодження у вигляді синців на верхній губі у ділянці правого кута роту з поширенням на праву носо-губну складку та слизову оболонку верхньої губи. На думку суду вищевказані тілесні ушкодження спричинили позивачу фізичний біль та душевні страждання, оскільки ситуація з побиттям та його наслідки стали для позивача психотравмуючими, завдали негативних нервових переживань, тобто спричинили психологічні страждання (моральну шкоду), з огляду на те, що позивач є особою пенсійного віку та з інвалідністю ІІ групи, яка хворіє на онкологічне захворювання та згідно медичних виписок відповідно до гістологічних досліджень від 27.10.2017 року у неї рецидив железистого раку. При цьому, не дивлячись на те, що з часу вчинення правопорушення (з вересня 2017 року) сплинув тривалий період часу, проте відповідач не вжив заходів щодо відшкодування позивачу матеріальної і моральної шкоди та не сприяв усуненню негативних наслідків вчиненого ним правопорушення. Зазначене, на переконання суду, не може не відобразитись на характері та обсязі душевних та психічних страждань, яких зазнала та продовжує зазнавати позивач. Отже, очевидним є те, що вчиненим відповідачем правопорушенням позивачу завдано моральної шкоди. При цьому, моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний вираз. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, виходячи зі ступеню спричинених моральних страждань, психологічного стресу позивача, а також

Outcome: partial