Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить визнати особистою приватною власністю [PERSON] ([ADDRESS], ідентифікаційний код [NUMBER], [INFO]) квартиру №179, яка розташована у м. Одесі по Французькому бульварі, 22, корп.2, загальною площею 113,8 кв. м.; визнати особистою приватною власністю [PERSON] ([ADDRESS], ідентифікаційний код [NUMBER], [INFO]) машиномісце №76, яке розташоване у м. Одесі по Французькому бульварі, 22, корп.2, загальною площею 18,6 кв. м.; визнати особистою приватною власністю [PERSON] ([ADDRESS], ідентифікаційний код [NUMBER], [INFO]) машиномісце №77, яке розташоване у м. Одесі по Французькому бульварі, 22, корп.2, загальною площею 18,6 кв. м. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 21.11.2008 року між [PERSON] та [PERSON] у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області був зареєстрований шлюб (актовий запис №747). Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.05.2017 року по справі №522/3772/17 задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] та визначено місце проживання [PERSON] та [PERSON] разом з матірю [PERSON]. Зазначеним рішенням суду встановлено, що фактичні шлюбні відносини між чоловіком та жінкою припинені, однією сімєю сторони не проживають та спільне господарство не ведуть. Наразі, місце проживання відповідача позивачеві не відоме. Однак, під час перебування у шлюбі, а саме 25.10.2014 року [PERSON] за договором відступлення права вимоги придбала квартиру №179, яка розташована у м. Одесі по Французькому бульварі, 22 корп. 2. Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за [PERSON] 03.11.2014 року, про що свідчить Свідоцтво про право власності та Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (додаються до позовної заяви). Також 11.11.2014 року [PERSON] зареєструвала право власності на машиномісце №76 та машиномісце №77, які розташовані у м. Одесі по Французькому бульварі, 22 корп. 2., про що свідчить Свідоцтва про право власності та Витяги з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Позивач вказує на те, що обєкти нерухомого майна були придбані [PERSON] за рахунок власних коштів, а саме 02.11.2014 року [PERSON] для особистих потреб позичила у [PERSON] грошові кошти у сумі 270\~000 доларів США та саме за рахунок цих грошових коштів була придбана зазначена квартира та машиномісця. [PERSON], як з моменту укладення договору позики та придбання нерухомості так і до сьогоднішнього дня, за рахунок власник грошових коштів сплачує заборгованість за договором. В свою чергу відповідач не приймав участі у виконанні зобовязань за договором позики. Наразі, позивач вважає придбане майно своєю особистою власністю і вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не зявилась, надала заяву, якою позовні вимоги підтримала, просила задовольнити повністю, закінчити розгляд справи за своєї відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, викликаний, надав заяву, якою позов визнав повністю, не заперечував проти його задоволення та просив закінчити розгляд справи за його відсутності. Суд на місці вирішив закінчити розгляд справи в підготовчому засіданні за відсутності сторін у звязку з визнанням позову відповідачем. Суд, проаналізувавши матеріали справи, приймаючи до уваги визнання позову відповідачем, знаходить позов [PERSON] обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. При цьому суд виходить з наступного. Судом встановлено, що 21.11.2008 року між [PERSON] та [PERSON] у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області був зареєстрований шлюб (актовий запис №747). Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.05.2017 року по справі №522/3772/17 задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] та визначено місце проживання [PERSON] та [PERSON] разом з матірю [PERSON]. Зазначеним рішенням суду встановлено, що фактичні шлюбні відносини між чоловіком та жінкою припинені, однією сімєю сторони не проживають та спільне господарство не ведуть. Однак, під час перебування у шлюбі, а саме 25.10.2014 року [PERSON] за договором відступлення права вимоги придбала квартиру №179, яка розташована у м. Одесі по Французькому бульварі, 22 корп. 2. Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за [PERSON] 03.11.2014 року, про що свідчить Свідоцтво про право власності та Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Також 11.11.2014 року [PERSON] зареєструвала право власності на машиномісце №76 та машиномісце №77, які розташовані у м. Одесі по Французькому бульварі, 22 корп. 2., про що свідчить Свідоцтва про право власності та Витяги з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (додаються до позовної заяви). Судом встановлено, що вказані обєкти нерухомого майна були придбані [PERSON] за рахунок власних коштів, а саме 02.11.2014 року [PERSON] для особистих потреб позичила у [PERSON] грошові кошти у сумі 270\~000 доларів США та саме за рахунок цих грошових коштів була придбана зазначена квартира та машиномісця. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя, що також підтверджуються висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах від 01 липня 2015 року (справа № 6-612цс15), від 18 травня 2016 року (справа № 6-1327цс15) та від 07 вересня 2016 року (справа № 6-801цс16). Таким чином, суд робить висновок, що спірне майно є особистою приватною власністю позивача, оскільки була придбана позивачем за позичені кошти та саме за рахунок власних коштів позивача відбувається погашення заборгованості, також за рахунок коштів позивача відбувається обслуговування майна. Таким чином, суд робить висновок про обґрунтованість вимог позивача і задовольняє їх. На підставі викладеного,

Outcome: approved