Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом та просить визнати договір дарування житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] від 28 серпня 2009 року, що посвідчений приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Мусієнко М.М., зареєстрований в реєстрі за №1893 та укладений від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] недійсним. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , номер запису про право власності 24657417, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1476228332233. Судові витрати покласти на відповідача. \~ \~ \~ \~Посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 червня 2009 року позивачу належав житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] . На початку 2009 року самопочуття позивачки в силу похилого віку погіршилося, вона тривалий час хворіла різноманітними хронічними захворюваннями, тому потребувала стороньої допомоги і догляду. Відповідач по справі, почав заходити в гості до позивачки та допомагати по господарству. В липні 2009 року відповідач запропонував позивачу укласти договір довічного утримання, згідно якого він буде здійснювати догляд за позивачем, проживати разом з нею та забезпечувати продуктами харчування, а позивачка мала передати відповідачу право власності на належний їй житловий будинок, яким відповідач зможе розпоряджатися після її смерті. даним питанням укладення договору займався відповідач, враховуючи похилий вік, позивач лише 28 серпня 2009 року прийшла до обраного відповідачем нотаріуса та підписала договір. Зауважує, що у нотаріальній конторі договір не читала, оскільки вже на той час у неї були вікові проблеми з зором та вважала, що в договорі зазначені права і обов`язки, про які вони із відповідачем попередньо домовились. Однак на початку 2019 року відповідач став ухилятися від надання допомоги позивачу, не здійснював допомоги по господарству, продуктами харчування не забезпечував. Крім того, відповідач переселив позивача із житлового будинку до літньої кухні, яка розташована на території домоволодіння. 19 серпня 2019 року відповідач виписав із належного позивачу будинку її сина [PERSON] . Обґрунтував дану обставину тим. що він є власником житлового будинку на підставі договору дарування та має право розпоряджатися ним на власний розсуд. Надавати допомогу позивачу він не зобов`язаний, оскільки умовами договору цього не передбачено. На підтвердження цього ним позивачу було надано копію договору дарування житлового будинку. Так 19 серпня 2019 року позивач дізналася про зміст договору та про те, що вона уклала не договір довічного утримання, як вона думала, а договір дарування. Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2020 року справу було забезпечено позову, а саме заборонено будь яким особам та у будь який спосіб вчиняти дії щодо відчуження нерухомого майно, а саме житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник позивача наполягає, що відповідач ввів позивача в оману, щодо правової природи договору. Відповідач позов не визнав, у відзиві на позов вказав, що позов є надуманим. Просив відмовити в його задоволенні. Крім того, відповідачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності із посиланням на ст.ст. 256, 258 та 728 ЦК України. В цій заяві адвокат відповідач звернув увагу, що той факт, що позивач дізналась про порушення свого права, вчинення договору дарування під впливом помилки нічим не підтверджене. Позивач одразу після підписання договору дарування передала йому правовстановлюючі документи на будинок. Вказав, що під час підписання спірного договору нотаріусом було роз`яснено зміст договору. Позивач перебувала при здоровому глузді та усвідомлювала, що саме відбувається. Жодного сумніву в стані здоров`я позивача про те, що вона не усвідомлює значення своїх дій ні у кого не виникло. При цьому був присутній батько відповідача [PERSON] . До того ж, [PERSON] вказав в своїй заяві, що після укладення договору дарування житлового будинку від 28.08.2009 року, між ним та позивачем 27.07.2011 був укладений договір дарування земельних ділянок, яким [PERSON] подарувала земельні ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що розташовані за адресою [ADDRESS] площею 0.25га та 0,0467га, при цьому усвідомлюючи, що сенсу дарувати земельні ділянки на яких розташований будинок, без самого будинку не має. До того ж в договорі дарування земельних ділянок додатково зазначено, що житловий будинок, що розташований на відчужуваній земельній ділянці належить [PERSON] на підставі договору дарування. Тож на думку представника відповідача відлік позовної давності за даною вимогою повинен був розпочатись саме 27.07.2011, коли позивачу додатково повідомлялось під час вчинення нотаріальної дії про зміст укладення договору дарування будинку від 28\~серпня 2009\~року. В судовому засіданні за клопотанням представників були допитані в якості свідків сторони. [PERSON] , як свідок пояснила, що вважала, що укладала договір довічного утримання. На момент укладення договору дарування їй було 73 роки. На даний час онук (відповідач по справі) перестав піклуватись. Виселив її з дома в літню кухню. Вважала, що онук за договором повинен був готувати їсти, прати одяг, купувати ліки та в цілому створювати умови для гідного проживання, тобто піклуватись, а натомість після її смерті, будинок перейде у власність [PERSON] . В даний час, зі слів [PERSON] умови для її проживання незадовільні. [PERSON] , як свідок показав суду, що в 2009 році позивач (його баба) подарувала йому будинок, оскільки її син зловживав алкоголем, а донька проживає в іншому місті, та [PERSON] хотіла, щоб будинок перейшов онуку. Ініціатива такої дії належала позивачці. Вони поїхали до нотаріуса в м. Переяслав, та уклали договір дарування. При цьому був присутній син позивачки батько відповідача. На момент укладення договору дарування, баба розуміла зміст правочину, оскільки нотаріус їй його читав вголос та роз`яснював. Крім того, [PERSON] сама читала договір та зі слів свідка, чітко розуміла, що вона саме дарує йому будинок. Щодо умов проживання позивача, [PERSON] пояснив, що він одружився та у них народилась дитина, а згодом і друга дитина. Будинок, в якому вони всі проживають багато років не ремонтувався, та він вирішив зробити ремонт, замінити вікна, укріпити стелі, та змінити планування. На цей період, бабу виселили в окрему будівлю в дворі. Ця будівля опалюється окремим котлом. Там є водопостачання, електроенергія. Туалет знаходиться на вулиці. Ця будівля не є літньою кухнею, та обладнана для проживання. Баба має можливість заходити в будинок, що вона і робить. Їжу готують на сім`ю та позивач може зайти додому та взяти те, що їй забажається. Щодо ліків та предметів побуту, [PERSON] пояснив, що цікавиться у [PERSON] , що їй необхідно, та купує те, що та просить. На запитання суду, свідок відповів, що договір дарування був укладений без умов. Приватний нотаріус\~Переяслав-Хмельницького\~районного нотаріального\~округу Мусієнко\~М.М.надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Заперечив проти задоволення позовних вимог. Розгляд справи здійснювався в загальному порядку за участю сторін, їх представників на підставі наявних в справі доказів. \~ \~ \~ \~ Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до приписів статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 28 серпня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування житлового будинку, в силу якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] належний їй на праві приватної власності житловий будинок (та прибудови) з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] засвідчено цього ж дня в місті Переяслав - Хмельницький приватним нотаріусом Переяслав - Хмельницького районного нотаріального округу Мусієнко М.М. Спірний будинок належав дарувальнику [PERSON] . Учасниками справи визнано, що дарувальник здійснив дарування відповідачу спірного житлового будинку шляхом підписання ними нотаріально посвідченого спірного договору дарування будинку з надвірними будівлями та спорудами від 28.08.2009 року. Також, сторонами не оспорюється, що 27.11.2011 позивач подарувала [PERSON] належні їй на праві власності земельні ділянки плащами 0,25 та 0,0467 га, для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку, який вже був на той момент подарований відповідачу. Обидва договори були нотаріально засвідчені. Позивач та відповідач проживали в спірному будинку в різних кімнатах. Відселення [PERSON] з будинку до окремого приміщення мало місце в 2019 році та стало наслідком ремонтних робіт, які проводив в будинку [PERSON] та які на даний момент ще тривають в силу обсягу зазначених робіт. До суду з вказаним позовом [PERSON] звернулась 24.06.2020 року. Дані обставини не можуть свідчити про те, що відповідач спонукав позивача укласти договір дарування житлового будинку, вводячи [PERSON] в оману, вказуючи, що укладається договір довічного утримання. Як роз`яснив Верховний Суд у своїй постанові від 06 березня 2019 року в справі № 697/654/16-ц (провадження №61-17458св18), яка є обов`язковою для застосування в силу норми частини четвертої статті 263 ЦПК України, що проживання позивача у квартирі (будинку) після укладення договору дарування не є безумовною підставою для висновку, що укладаючи оспорюваний договір дарування, позивач помилився щодо природи правочину. Відтак, доводи позивача та його представника на помилку дарувальника щодо правової природи правочину не заслуговують на увагу. Відтак, суд вважає, що доводи позивача про те, що відповідачка змусила його батька (дарувальника) обманним шляхом підписати спірний договір дарування квартири у нотаріуса, як і про помилку дарувальника щодо правової природи спірного правочину, побудовані на припущеннях , оскільки жодними доказами це не доведено. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 1 ст. 204 ЦК). В силу вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом статті 203 ЦК України правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В силу вимог частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 19 своєї постанови від 06.11.2009 №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними , що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман, щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 цієї Постанови Пленуму ВСУ). При цьому, досліджені судом та наявні у матеріалах справи вищеописані докази спростовують посилання позивача на укладення дарувальником спірного правочину внаслідок обману чи помилки, під впливом тяжких для дарувальника обставин чи на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки позивачем не виконано свого обов`язку щодо доведеності цих обставин, а його доводи ґрунтуються на припущеннях і жодними доказами доведені не були. Отже, суд приходить до висновку, що воля дарувальника [PERSON] в оспорюваному правочині відповідала її дійсним намірам щодо розпорядження належним їй нерухомим майном (житловим будинком) на користь відповідача та впродовж ще одинадцяти років після укладення ним спірного договору залишалась незмінною, що виключає вчинення нею правочину під впливом обману чи помилки щодо природи правочину. Дана обставина підтверджується також фактом дарування відповідачу позивачем земельних ділянок для обслуговування цього будинку через два роки після укладення спірного договору дарування. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ( Серявін та інші проти України (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Суд вважає, що в даному випадку дійсно має місце пропуск строку звернення до суду, оскільки позивачу двічі роз`яснювалось нотаріусом зміст договору дарування будинку. Вперше при його укладенні, а вдруге 27.11.2011 в ході укладення договору дарування позивачем відповідачу, земельної ділянки для обслуговування цього будинку. Однак відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд виходить з того, що позивач [PERSON] та його представник - адвокат Панченко Т.А., не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони покликалися, як на підставу своїх позовних вимог та доводів позовної заяви, які грунтуються на припущеннях, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за їх недоведеністю. У відповідності до вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача, ураховуючи відмову в позові. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed