Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON], про розірвання шлюбу. Вимогами позову є розірвання шлюбу укладеного між позивачем та відповідачем та залишення неповнолітньої дитини на виховання матері. Вказані вимоги позивач обґрунтувала тим, що з відповідачем зареєструвала шлюб 29.05.2010 року. Від вказаного шлюбу у сторін по справі народився син [PERSON], [INFO]. Протягом останніх чотирьох років позивач та відповідач не проживають разом як одна сімя, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружні стосунки. Відповідач переїхав на постійне місце проживання до Донецької області в м. Горлівка. Між сторонами досить часто виникали сварки та непорозуміння, які в свою чергу призвели до того, що позивач та відповідач перестали розуміти один одного. Відповідач в свою чергу не переймається долею дитини, не відвідує його та зовсім не спілкується з ним. Наразі шлюб носить формальний характер у зв'язку з чим позивач не бажає примирення з відповідачем та переконана, що розірвання шлюбу є доцільним у даній ситуації Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, належним чином повідомлялась судом про дату, час та місце проведення судового засідання. 22.05.2018 року через канцелярію суду подала заяву, відповідно до якої просить розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення по справі. Крім того, позивач в поданій заяві просила залишити без розгляду частину позовних вимог про залишення неповнолітнього сина на виховання матері. [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада» на веб-сайті Деснянського районного суду м. Києва, оскільки неможливо направити судову повістку-повідомлення за адресою проживання відповідача: [ADDRESS], оскільки державним підприємством «Укрпошта» приймання та доставка поштової кореспонденції до м. Горлівка Донецької області не здійснюється. Про причини своєї неявки відповідач суду не повідомив. У даному випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Судом встановлено, що сторони по справі 29.05.2010 року уклали шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зроблено відповідний актовий запис за № 740. Від вказаного шлюбу сторони по справі мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. Позивач та відповідач у теперішній час шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство ними не ведеться. Тобто, зараз кожний живе своїм окремим особистим життям, ніяким чином не переймаючись проблемами іншого. І таке спільне життя стало для сторін неприйнятним і неможливим. Таким чином, їх сім'я фактично розпалась, шлюб існує тільки формально і зберегти його неможливо. Надання часу для примирення позивач вважає недоцільним, так як всі можливості зберегти сім'ю вичерпані. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 СК України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 СК України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. Згідно з п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору в сумі 640,00 грн., оскільки судом приймається рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі то є необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved