Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до Мар'їнського районного суду Донецької області з позовною заявою [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на 7/8 частин домоволодіння [ADDRESS] В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає наступне. Восени 2004 року позивач домовилась з відповідачем [PERSON] про купівлю у неї домоволодіння [ADDRESS]. [PERSON] завірила позивача у тому, що вона діє за згодою відповідачів [PERSON] та [PERSON] та також є спадкоємницею майна іншого співвласника - [PERSON], який помер [INFO] року. 29 грудня 2004 року [PERSON] віддала [PERSON] обумовлену суму грошей, а [PERSON] склала [PERSON] відповідну розписку про отримання грошей та віддала [PERSON] договір мін, який підтверджував право власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на домоволодіння. Договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчувався, оскільки на той момент частка померлого власника [PERSON] не була юридично оформлена на спадкоємця. Про наміри [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо продажу будинку також свідчить і той факт, що останні надали з домоволодіння вибули, постійно мешкають в іншому місці та надали згоду на вселення до будинку сина позивача - [PERSON] Відповідачем [PERSON] 13.02.2014 року було подано заперечення проти позовної заяви. В обґрунтування своєї позиції зазначає наступне. Відповідачем [PERSON] під час продажу вказаного будинку не було дотримано його права переважної купівлі. Так, [PERSON] не повідомила [PERSON] про намір продати свою частку домоволодіння, вказавши ціну та інші умови продажу. 20 травня 2014 року по справі було ухвалене заочне рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено у повному обсязі. 30 травня 2016 року відповідачем [PERSON] до Мар'їнського районного суду було подано заяву про перегляду заочного рішення суду від 20 травня 2014 року. Ухвалою від 31 серпня 2016 року заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення суду від 20 травня 2014 року скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку. Представник позивача [PERSON] у судове засідання з'явилась, наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судове засідання з'явилась, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, в матеріалах справи містяться відповідні заяви відповідачів, згідно яких вони просять справу розглянути без їх участі, з позовними вимогами погоджуються. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з'явились, про час, дату, та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно договору міни, посвідченого 27 вересня 1993 року державним нотаріусом Курахівської нотаріальної контори, [PERSON], [PERSON] [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належало домоволодіння [ADDRESS] Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом [NUMBER] [PERSON] є спадкоємцем ? частки майна [PERSON]. Спадкове майно, на яке видане дане свідоцтво, складається з ? частини житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS] Відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом [NUMBER] [PERSON] є спадкоємцем ? частки майна [PERSON]. Спадкове майно, на яке видане дане свідоцтво, складається з ? частини житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS] Таким чином, [PERSON] належить 1/8 частина житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS] Згідно розписки від 29 грудня 2004 року [PERSON] отримала від [PERSON] дві тисячі доларів за будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Розписка складена у присутності трьох свідків. Водночас, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу будинку сторонами не здійснювалось. На думку позивача, фактичний продаж вищезазначеного будинку відбувся 29 грудня 2004 року, оскільки саме тоді відбулась повна передача грошових коштів, підтверджена розпискою, а відтак він є власником 7/8 частини даного будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 1 статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно з приписами ч. 3 ст. 206 ЦК України що правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону. Водночас, суд зазначає, що ч. 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ч. 1 та 4 ст. 203 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Положеннями ч.1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч. 2 ст. 215 недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як вбачається з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Правове регулювання суспільних відносин у сфері державної реєстрації правочинів на момент виникнення спірних правовідносин здійснювалось Тимчасовим порядоком державної реєстрації правочинів, пунктом 6 якого встановлювалось, що державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Таким чином, між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу житлового будинку, а були лише наміри вчинити такий правочин. Розписка, яка міститься у матеріалах справи свідчить лише про виникнення боргових зобов'язань та не є доказом укладення договору купівлі-продажу. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що визнання за позивачем права власності на 7/8 частин домоволодіння [ADDRESS] суперечить чинному на момент виникнення спірних правовідносин законодавству, оскільки договір купівлі-продажу даного будинку мав э неукладеним та не створюэ прав та обов'язків для сторін, оскільки мав би бути обов'язково укладений у письмові формі, посвідчений нотаріально та зареєстрований в державному реєстрі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed