Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, посилаючись на те, що вона з 2004 року проживала з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу, а з 12.12.2012 року у зареєстрованому шлюбі. 19.12.2014 року шлюб між ними розірваний рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області. Позивач зазначає, що за час спільного проживання вони з відповідачем вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та набули у власність рухоме майно, а саме: побутову техніку, меблі, електрообладнання та інше, загальною вартістю 31100 грн. Факт наявності спірного рухомого майна набутого сторонами підтверджується актом опису й арешту майна від 30.03.2016 року, складеного державним виконавцем Топольником В.В. У звязку з наведеним, позивач просить здійснити поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя між нею та відповідачем; виділити їй у власність рухоме майно на загальну суму 16400 грн., а саме: шафу-купе 2004 року виготовлення вартістю 1200 грн., стінку для вітальні 1998 року виготовлення вартістю 1200 грн., письмовий стіл 2000 року виготовлення вартістю 300 грн., вугловий розкладний диван 2004 року виготовлення вартістю 700 грн., гостинний стіл та шість стільців 2013 року виготовлення вартістю 1400 грн., розкладний диван 2013 року виготовлення вартістю 900 грн., кондиціонер 2012 року виготовлення вартістю 2500 грн., телевізор 2004 року виготовлення вартістю 700 грн., домашній кінотеатр 2004 року виготовлення вартістю 500 грн., пилосос 2001 року виготовлення вартістю 500 грн., газову плиту 2004 року виготовлення вартістю 800 грн., мікрохвильову піч 1998 року виготовлення вартістю 200 грн., холодильник 2004 року виготовлення вартістю 1500 грн., спальний набір (дві тумбочки, ліжко з матрацом, туалетний столик) 2004 року виготовлення вартістю 1500 грн., телевізор 2012 року виготовлення вартістю 1500 грн., комод 2013 року виготовлення вартістю 400 грн., фільтр для очистки води 2002 року виготовлення вартістю 600 грн.; виділити відповідачу у власність рухоме майно на загальну суму 16700 грн., а саме: дзеркало 2004 року виготовлення вартістю 200 грн., тумбу під взуття 2004 року виготовлення вартістю 300 грн., настінну полицю 2005 року виготовлення вартістю 100 грн., кухонний гарнітур 2005 року виготовлення вартістю 6000 грн., вбудовану шафу 2013 року виготовлення вартістю 1500 грн., електровитяжку 2013 року виготовлення вартістю 1000 грн., двоконтурний котел 2009 року виготовлення вартістю 3000 грн., ванний гарнітур 2014 року виготовлення вартістю 1600 грн., вбудовану кухню 2004 року виготовлення вартістю 3000 грн.; стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позивач в судове засідання не з'явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подавала. Представник позивача в судове засідання не з'явився. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує повністю. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання двічі не зявлявся, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до ст. 74 ЦПК України, заяви про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В порядку ст. 158 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і постановити рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В силу ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. В судовому засіданні встановлено, що сторони проживали в зареєстрованому шлюбі з 12 грудня 2012 року, який розірвано рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 19.12.2014 року (а.с. 9-11). Як вбачається з копії рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 16.09.2014 року, ухваленому в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договорів дарування нерухомого майна, судом було встановлено те, що сторони з 2004 року проживали разом до офіційної реєстрації шлюбу (а.с. 12-14). За час спільного проживання сторони набули у власність вищезазначене спірне рухоме майно загальною вартістю 31100 грн., яке згідно з копії акту державного виконавця Топольника Віталія Володимировича від 30 березня 2016 року, знаходиться [ADDRESS], описане та на яке накладено арешт, у звязку з виконанням виконавчого листа №386/702/14-ц, виданого 04.08.2015 року Голованівським районним судом Кіровоградської області про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання сина [PERSON], [INFO] (а.с. 15-17). Згідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, передбаченому законом. У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 369 ЦК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За нормами ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, передбачено ст. 370 ЦК України, за нормами якої співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. За нормами частин 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до частин 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність спірного майна за місцем проживання відповідача, та можливість розподілу цього майна у порядку, зазначеному позивачем в позовній заяві, виходячи з вартості кожної речі, та враховуючи принцип рівності часток при такому розподілі, визначивши за позивачем майно на загальну суму 16400 грн., за відповідачем на загальну суму 16700 грн. Позивачем не ставилась вимога про грошову компенсацію їй замість її частки спільного майна, враховуючи більшу частину виділу відповідачу зі спірного рухомого майна, про поділ якого виник спір, яка може здійснюватись лише за згодою позивача в порядку, визначеному частинами 4, 5 ст. 71 Сімейного кодексу України та ст. 364 ЦК України. Частиною першою ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з наданої квитанції, позивач за подання даного позову до суду, сплатила судовий збір в розмірі 640 грн., що підлягає відшкодуванню. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка, вказують на наявність підстав для задоволення позову про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя в порядку визначеному позивачем, оскільки відповідач не надав суду жодних заперечень на такий порядок розподілу спірного майна та щодо вартості такого майна, а також стягнення судового збору в сумі 640 грн., сплаченого позивачем при подачі позовної заяви до суду, виходячи з розміру, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved