Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила суд визнати недійсним заповіт від імені [PERSON] , [INFO] , складений на користь [PERSON] , посвідчений 20.10.2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову [PERSON] посилалась на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Вона є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , а тому має право оспорити заповіт, так як його наявність порушує її права та законні інтереси. 20 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. посвідчено у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] заповіт [PERSON] , згідно з яким останній заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, відповідачу [PERSON] . Згідно з текстом заповіту замість [PERSON] у заповіті розписалась [PERSON] . Підставою для визнання заповіту недійсним [PERSON] у позовній заяві зазначено наступні обставини. Заповіт було складено або без участі батька позивачки фіктивно, або з використанням його безпорадного стану, який не міг розуміти характер своїх дій та керувати ними. При посвідченні заповіту була порушена вимога п. 11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, незрозуміло, чому до [PERSON] , проживаючого в с. Кривуші, приїздив приватний нотаріус з м. Кременчука, хоча якщо б він бажав зробити заповіт, він міг би зробити це у сільській раді, невідомо яким чином приватний нотаріус Ганночка О.В. попав в с. Кривуші, тобто на територію Кременчуцького районного нотаріального округу, якщо його повноваження розповсюджувалися лише на територію міста Кременчука. В заповіті від 20.10.2018 року не має відомостей про те, що заповідач самостійно вголос прочитав текст заповіту та підписав його. [PERSON] був особою похилого віку та страждав низкою хронічних хвороб, у зв`язку з чим потребував допомоги, а тому був залежною від інших осіб особою. Останнім часом [PERSON] страждав втратою пам`яті, міг піти з будинку, при цьому не міг повідомити, де саме живе, навіть іноді не міг впізнати тих, хто жив з ним поряд, тобто перебував у безпорадному стані, коли не міг розуміти характер своїх дій та керувати ними. Батько мав певний рівень освіти, який дозволяв йому читати та писати і розписуватися за себе. Він самостійно розписувався за отримання пенсії та орендної плати за земельний пай, тому незрозуміло, чому він не розписався у заповіті. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судових засіданнях на позові наполягали. При цьому зазначили, наполягають на тій підставі позову, що заповіт було посвідчено нотаріусом всупереч приписам законодавства, які передбачають вчинення нотаріальних дій виключно в межах нотаріального округу. На інших підставах позову, які фактично викладено у позовній заяві, не наполягали. Відповідач [PERSON] процесуальним правом на подачу відзиву на позов не скористалась. Разом із тим позов не визнала. Її представник адвокат Білокінь О.О. в судових засіданнях навів в усній формі доводи в противагу позиції сторони позивача. Представник третьої особи адвокат Медведєва Т.В. надала суду письмове пояснення третьої особи щодо позову, в якому просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Крім того, надала суду в письмовій формі додаткові пояснення третьої особи щодо позову, в яких посилалась на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 25.05.2021 року по справі № 522/9893/17 у подібних правовідносинах. Ухвалою від 15.04.2021 року в справі закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Суд, розглянувши по суті матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам, приходить до наступних висновків. Позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) є донькою [PERSON] . Вказана обставина підтверджується наявними у справі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища та не ставиться під сумнів учасниками справи. Заповітом від 20.10.2018 року, який посвідченоприватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., [PERSON] на випадок своєї смерті заповів [PERSON] , відповідачу по справі, все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на час смерті. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується наявним у справі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] та не оспорюється учасниками справи. [PERSON] звернулась із письмовою заявою до приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Сапко О.Б., в якій вказала, що вона приймає згідно ст. 1241 Цивільного кодексу України як непрацездатна за станом здоров`я належне [PERSON] спадкове майно. Згідно змісту цієї заяви [PERSON] визнано інвалідом третьої групи із 04.12.2015 року. Їй відомо, що [PERSON] все своє майно заповідав [PERSON] згідно заповіту від 20.10.2018 року. Справжність підпису [PERSON] на заяві посвідчено приватним нотаріусом Сапко О.Б., на заяві дата вказана 28 березня 2019 року (лівий нижній кут). На заяві у лівому верхньому куті міститься запис про те, що заява поступила 28 березня 2018 року 15:40 порядковий № 76, спадкова справа № 99/2018. Конкретних документально підтверджених відомостей про те, ким саме, коли саме та на підставі чого заведена спадкова справа щодо майна померлого [INFO] [PERSON] матеріали справи не містять. Так само матеріали справи не містять документально підтверджених даних про прийняття відповідачем [PERSON] спадщини після [PERSON] згідно складеного на її ім`я заповіту від 20.10.2018 року. Також матеріали справи не містять документально підтверджених даних про неможливість позивачки [PERSON] оформити в нотаріальному порядку спадкові права на майно померлого батька [PERSON] , зокрема із причини реалізації [PERSON] , відповідачем по справі, прав на спадщину згідно заповіту від 20.10.2018 року. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК Українии, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Беручи до уваги ту обставину, що стороною позивача не надано доказів прийняття спадщини [PERSON] , відповідачем по справі, після смерті [PERSON] як спадкоємцем за заповітом від 20.10.2018 року, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено порушення її прав зі сторони відповідача [PERSON] у спірних спадкових правовідносинах. Обставина наявності заповіту на ім`я відповідача сама по собі, тобто без даних про реалізацію прав, що слідують із такого заповіту, не може свідчити про порушення прав позивача як спадкоємця за законом, які потребували б судового захисту. До того ж, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно наявної у справі письмової заяви від 28.03.2019 року [PERSON] прийняла спадщину за правилами ст. 1241 Цивільного кодексу України як непрацездатна за станом здоров`я особа, інвалід третьої групи. Вказана норма, ст. 1241 Цивільного кодексу України, визначає право на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині реалізується особою саме за умови наявності заповіту на користь іншої особи. Тобто, існування заповіту не може порушувати права спадкоємця, в контексті спірних правовідносин позивача [PERSON] , на реалізацію права на обов`язкову частку у спадщині. Доказів прийняття спадщини [PERSON] як спадкоємцем першої черги за законом, ст. 1261 Цивільного кодексу України, матеріали справи не містять. Суд при вирішенні спору приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 25.05.2021 року по справі № 522/9893/17. Так, за її висновками: - вимогами чинного закону не встановлена нікчемність заповіту виключно з тих підстав, що його посвідчено нотаріусом поза межами свого нотаріального округу; - положеннями ЦК України не передбачено такої підстави для нікчемності заповіту, коли нотаріус посвідчив заповіт особи не в межах свого нотаріального округу, чим порушив законодавство, яке регулює діяльність нотаріусів. Указане не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які закріплені в ЦК України; - інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення нотаріусом законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з нотаріальним процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном; - викладене дозволяє дійти висновку про юридичну необґрунтованість визнання заповіту нікчемним лише в разі його посвідчення нотаріусом за межами нотаріального округу. За відсутності норми, якою би передбачався такий негативний наслідок, в суду немає підстав для визнання заповіту нікчемним; - недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України); - у зв`язку із зазначеним та з урахуванням наведеної в цій постанові позиції Великої Палати Верховного Суду для вирішення подібної категорії спорів колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2цс13 від 20 лютого 2013 року. За змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як наслідок, суд не приймає позицію сторони позивача про те, що заповіт від 20.10.2018 року [PERSON] на користь [PERSON] має бути визнаний недійсним із підстав його посвідчення, за позицією сторони позивача, приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. без дотримання вимог законодавства про нотаріат, які приписують вчинювати нотаріальні дії виключно з дотриманням меж нотаріального округу. В наслідок зазначеного, матеріали справи не потребують аналізу на предмет того, чи була нотаріальна дія (посвідчення заповіту від 20.10.2018 року [PERSON] ) вчинена в межах чи за межами відповідного нотаріального округу, адже ця обставина не впливає на юридичну оцінку заповіту. Крім того, суд звертається до висновків Верховного Суду, постанова від 12.03.2020 року по справі № 716/1051/17, а також Великої Палати Верховного Суду, згідно яких: - позивач просив на підставі частини першої статті 1257 ЦК України визнати недійсним правочин, для якого законом встановлена нікчемність, і суди відмовили у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності. Тому судові рішення в оскарженій частині підлягають зміні, оскільки вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. ; - у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину» ; - у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Позивач [PERSON] у позові по даній справі свої вимоги мотивує як положеннями ч. 1 ст. 1257 ЦК України з посиланням на фактичні обставини, про що судом вказано вище в рішенні, так і положеннями ч. 2 ст. 1257 Цивільного кодексу України із посиланням на інші фактичні обставини, про що також судом зазначено вище в тексті рішення. Судом не встановлено наявність спору між сторонами справи [PERSON] і [PERSON] щодо правових наслідків заповіту від 20 жовтня 2018 року [PERSON] на користь [PERSON] , який позивач [PERSON] вважає нікчемним. Як наслідок, підтверджувати чи спростовувати в мотивувальній частині цього рішення обставину його нікчемності, на що вказувала [PERSON] у позовній заяві, виходячи із фактичних підстав позову, суд позбавлений можливості. Що стосується посилань позивача на положення ч. 2 ст. 1257 Цивільного кодексу у контексті відповідних фактичних обставин, то суд їх не приймає, адже стороною позивача належними та допустимими доказами не доведено, що волевиявлення заповідача [PERSON] за станом на момент вчинення заповіту 20.10.2018 року не було вільним і не відповідало його волі. Позиція позивача в цій частині ґрунтується на припущеннях. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів стану [PERSON] на юридично значимий стан 20.10.2018 року сторона позивача суду не надала, клопотань про витребування медичної документації не заявляла, як і не просила суд призначити по справі посмертну судово-психіатричну експертизу за матеріалами даної справи. Навпаки, позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , як вже вказувалось вище, у судових засіданнях зазначили, що наполягають на тій підставі позову, що заповіт було посвідчено нотаріусом всупереч приписам законодавства, які передбачають вчинення нотаріальних дій виключно в межах нотаріального округу. На інших підставах позову, які фактично викладено у позовній заяві, не наполягають. Згідно з презумпцією правомірності правочину, ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Заповіт за своєю суттю є правочином у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України. Презумпція правомірності заповіту від 20.10.2018 року [PERSON] на користь [PERSON] в межах даної справи не спростована належними та допустимими доказами.

Outcome: dismissed