Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому вказала, що згідно вироку Іллінецького районного суду Вінницької області від 24.11.2017 відповідача - [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1700 грн.) При цьому, [PERSON] звільнено від призначеного йому покарання на підставі п. «д» ст. 1 та ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року. В наслідок неправомірних дій відповідача, а саме завданих [PERSON] тілесних ушкоджень, з 03.06.2017 року по 15.06.2017 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні у Іллінецькій ЦРЛ. Оскільки, позивач являється фізичною-особою підприємцем, в період перебування на лікуванні, вона була позбавлена можливості здійснювати свою підприємницьку діяльність та не одержала доходи, які могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Відтак, у зв`язку з фактичним припиненням можливості ведення підприємницької діяльності їй було завдано збитки в сумі 9924 грн. 32 коп Крім того, під час перебування на стаціонарному лікуванні у Іллінецькій ЦРЛ позивачем було витрачено кошти на суму 3592 грн. 73 коп. Окрім фізичної та матеріальної шкоди, неправомірними суспільно-небезпечними діями відповідача [PERSON] також завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у її житті. Відтак, у зв`язку з тим, що діями відповідача [PERSON] було завдано матеріальної та моральної шкоди, яку він добровільно відшкодовувати не бажає, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково в частині відшкодування матеріальної шкоди в наслідок витрат під час стаціонарного лікування та моральної шкоди в сумі 3000 грн. В решті позовних вимог просили суд відмовити. Заслухавши думку сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Так, судом установлено, що згідно вироку Іллінецького районного суду Вінницької області від 24.11.2017 року відповідача у даній справі визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1700 грн.) При цьому, [PERSON] звільнено від призначеного йому покарання на підставі п. «д» ст. 1 та ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року. Вирок набув законної сили 26.12.2017 року (10-13). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. В рамках кримінального провадження [PERSON] з цивільним позовом не зверталась. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаних норм зобов`язання з відшкодування шкоди - це такі цивільно-правові зобов`язання, в яких потерпіла сторона (кредитор) має право вимагати від боржника (заподіювача шкоди) повного відшкодування протиправно завданої шкоди шляхом надання відповідного майна в натурі або відшкодування збитків. Крім того, з огляду на положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 - 1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України №6-954цс16 від 26 жовтня 2016 року. Згідно медичної карти стаціонарного хворого № 1987 Іллінецької ЦРЛ (а.с. 18-24) [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Іллінецької ЦРЛ з 03.06.2017 ро 15.06.2017 з діагнозом: Закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, закритий перелом кісток носа без зміщення відломків, забій м`яких тканин обличчя та грудної клітини. Відповідно до об`єктивно досліджених доказів, а саме копій чеків, накладних та виписки із медичної карти амбулаторного хворого № 1987, наданих позивачем, судом установлено, що згідно призначення лікаря позивачем обґрунтовано на лікування здійснено витрат 5093,72 грн. (а.с.25-26). При цьому щодо заявленої позовної вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди внаслідок упущеної вигоди слід зазначити наступне. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Водночас обов`язковою передумовою задоволення вимог про відшкодування збитків є встановлення в діях відповідача складу цивільного правопорушення, складовими частинами якого є: наявність збитків; причинний зв`язок між діями винної особи та заподіянням збитків; протиправність поведінки винної особи як заподіювача збитків; вина. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків. Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи є наслідком такої протиправної поведінки. Відповідно, для ухвалення рішення про відшкодування упущеної вигоди протиправні дії винної особи мають бути єдиною і достатньою причиною неотримання позивачем доходу, на одержання якого позивач мав реальні підстави розраховувати. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані за звичайних обставин, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача одержання прибутку. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті позивачем для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які б могли бути реально за звичайних обставин. Отже, тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який має довести, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача. Згідно із положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, надані позивачем докази в обґрунтування вимоги щодо відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди), а саме довідка ГУ ДФС у Вінницькій області про обсяг виручки ФОП [PERSON] за 1 та 2 квартал 2017 не є достатніми та належними для підтвердження реальності неодержання доходів внаслідок протиправних дій відповідача. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення завданої матеріальної шкоди, що документально підтверджені наданими доказами про придбання ліків та супутніх витрат пов`язаних з лікуванням у розмірі 5093,72 грн. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ч. 2ст. 1167 ЦК України). На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2ст. 23 ЦК України). За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди. Що стосується решти заявленої суми моральної шкоди, на переконання суду вона не є доведеною позивачем у розумінні статті 81 ЦПК України, а цивільний позов не містить посилань [PERSON] на те, з яких міркувань вона виходила, визначаючи саме такий розмір заподіяної їй моральної шкоди. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, враховуючи, що вина відповідача у вчиненні ним злочинних дій, направлених на заподіяння здоров`ю позивача, доведена вироком суду, який набрав законної сили, завданні злочинними діями відповідача позивачу тілесні ушкодження, які за критерієм небезпеки життя є легкого ступеня тяжкості тілесними ушкодженнями, мають причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача і моральною шкодою, яку він завдав позивачу, що виразилась у душевних стражданнях позивача, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, а також у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, отримані пошкодження змусили позивача вживати додаткові заходи для відновлення свого здоров`я, а саме проведення лікування, тілесні ушкодження мали видимий характер, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційна до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, згідно посвідчення Учасника бойових дій № 063664 відповідач [PERSON] згідно ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. При цьому, згідно копії квитанції 0.0.1032759851.1 від 14.05.2018 позивач при подачі позовної заяви до суду, помилково сплатила судовий збір, будучи звільненою від сплати судових витрат, з цих підстав [PERSON] слід повернути 704,80 грн. помилково сплаченого судового збору з державного бюджету. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Тому, враховуючи надходження до суду заяви про надання доказів витрат після рішення суду, питання розподілу судових витрат в цій частині буде вирішено згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial