Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , якою просить розірвати шлюб зареєстрований між ними 20 жовтня 2001 року Рубіжанським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, актовий запис № 368, після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище - [PERSON] . В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Позивач подала заяву, якою просила суд розглянути справу без її участі, вимоги підтримала. Відповідач, як і позивач також просив розглянути справу без його участі, вказував, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала у тому, що між нею та [PERSON] відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, втрачено почуття любові та поваги один до одного, вони перестали вести спільне господарство. Вважає, що шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересах. І як наслідок вважає, що шлюб слід розірвати. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, і будь-які докази суду не надав; проти задоволення позовних вимог не заперечував. І на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) уклали шлюб, який зареєстровано між ними 20 жовтня 2001 року Рубіжанським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, актовий запис № 368. При цьому під час реєстрації шлюбу, [PERSON] змінила своє прізвище зі « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 3- свідоцтво про одруження серії [NUMBER] ). Разом з цим, у зв`язку із відсутністю взаєморозуміння між подружжям, втратою почуття любові та поваги один до одного, спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам [PERSON] , і вона подала позов про розірвання шлюбу (а.с.1-2). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли шлюбні правовідносини, в межах яких виник спір щодо права позивача, як одного з подружжя на припинення шлюбу шляхом його розірвання за рішенням суду. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому із таких мотивів: Частина 1 статті 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. При цьому, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 Сімейного кодексу України). А частиною третьою статті 56 Сімейного кодексу України гарантується право кожного з подружжя на припинення шлюбних відносин. При цьому, одним із способів реалізації цього права, відповідно до положень частини другої статті 104, частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України, є припинення шлюбу внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Оскільки позивач втратив бажання знаходиться у шлюбі з відповідачем, який ґрунтується на вільній згоді їх обох, суд вважає, що їх подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу є неможливими, позаяк у протилежному випадку це буде суперечити інтересу позивача, що має істотне значення щодо знаходження у шлюбі при наявності вільної згоди, тобто у добровільному порядку, а тому позов в частині розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем підлягає задоволенню. Позовні вимоги в частині залишення позивачу, після розірвання шлюбу, права і надалі іменуватись прізвищем « [PERSON] », задоволенню не підлягають, у зв`язку із наступним. Відповідно до положень частини 1 статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Тобто питання зміни прізвища, за загальним правилом, вирішується позивачем у позасудовому порядку. Таким чином,

Outcome: partial