Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в обґрунтування заявлених вимог зазначаючи, що з відповідачем проживала сімейним життям без укладання шлюбу з 2005 року до 2010 року, від якого сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. На даний час з відповідачем проживають окремо, позивач, починаючи з 2010 року, неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати матеріальну допомогу дитині, проте відповідач матеріальної допомоги на виховання та утримання дитини не надає, дитина знаходиться на повному утриманні позивача, у зв'язку з чим [PERSON] просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 24.02.2012 року (останні три роки перед зверненням до суду), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі на підставі обставин, викладених у позовній заяві, заявивши, що відповідач фактично визнає факти його систематичних відмов на її прохання від матеріальної допомоги на утримання дитини з 2010 року, у зв'язку з чим зазначила, що ці обставини не підлягають доказуванню, оскільки відповідач їх визнає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в частині стягнення з нього аліментів в розмірі ? частини всіх доходів (заробітку) до досягнення дитиною повноліття, але з часу подачі позову до суду, проте не за минулий період, оскільки матеріальну допомогу на утримання дитини він з 2010 року надавав, дитина деякий час проживала з ним, знаходилася на його утриманні. Крім того, неодноразово змінюючи свою позицію щодо визнання обставин за позовом, зазначив, що позивач в період приблизно 2010 року одного разу зверталася до нього з проханням надати матеріальну допомогу, проте відповідач, вказавши, що не довіряє позивачеві, яка за його думками бажала витратити кошти на власні потреби, допомоги на те прохання не надав, проте після цієї розмови допомагав дитині, придбавав одяг та їжу, після того за допомогою не зверталася, про наявність якихось вимог про стягнення аліментів дізнався, отримавши вищевказаний позов [PERSON] Окремо [PERSON] вказав, що позивач намагається уникнути будь-якого спілкування відповідача з дитиною, відповідач намагався побачитися з дитиною, проте оскільки позивач з вимогами про допомогу не зверталася, дитину для спілкування з батьком відповідачеві не надає, він не бажає надавати позивачу грошові кошти, які будуть витрачені нею на власні потреби. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.08.2013 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби П'ятихатського районого управління юстиції у Дніпропетровській області, батьками [PERSON], [INFO] (актовий запис №23), є [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого виконкомом Новоіванівської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області, 17.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб за актовим записом №04, у вз'язк з чим позивачем змінено прізвище на «[PERSON]». Відповідно до ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Згідно вимог ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, при чому ч.1 ст.183 СК України передбачає, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, при цьому, мінімальний розмір аліментів згідно вимог ч.2 ст.182 СК України на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком встановлених випадків. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Ухвалою суду від 26.02.2015 року вищевказану позовну заяву [PERSON] від 24.02.2015 року у зв'язку з невідповідністю п.6 ч.2 ст.119 ЦПК України, а саме - незазначення в позові доказів на підтвердження вказаних обставин вжиття [PERSON] заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від їх сплати саме з 2010 року, та на підтвердження зазначених нею обставин щодо звернення з такими вимогами до відповідача з 2010 року (надання відповідачем відмов), як і відсутності зазначення підстав для звільнення від доказування цих обставини, залишено без руху. В листі від 27.04.2015 року (отриманого судом 30.04.2015 року) позивач, посилаючись на положення ч.3 ст.60, ч.1 ст.61 ЦПК України, вказала відсутність з відповідачем спору щодо вказаних в ухвалі від 26.02.2015 року обставин, зазначила, що відповідач їх визнає. Таким чином, в якості обґрунтування заявлених позовних вимог за минулий період, а саме з 24.02.2012 року позивач посилається на положення ч.3 ст.60, ч.1 ст.61 ЦПК України, оскільки відповідач визнає викладені обставини позивача про вжиття заходів щодо отримання нею аліментів на утримання дитини з 2010 року по час звернення до суду, та ухилення відповідача від надання будь-якої матеріальної допомоги дитині. Згідно ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідач в судовому засіданні заперечував на посилання позивача щодо визнання ним обставин звернення позивача про стягнення аліментів з останнього з 2010 року на утримання неповнолітньої дитини сторін, зазначивши, що позивач дійсно зверталася до нього, проте з вимогою про стягнення аліментів саме на її утримання як матері дитини, він надавав з 2010 року матеріальну допомогу дитині. На пропозиції суду щодо визнання сторонами обставин щодо вжиття позивачем [PERSON] заходів з 2010 року щодо одержання аліментів з [PERSON] та неотримання аліментів у зв'язку з ухиленням відповідача від їх сплати, такими, що визнані сторонами та не підлягають доказуванню, як зазначила в заяві від 27.04.2015 року та в судовому розгляді позивач, відповідач [PERSON] визнати зазначені позивачем обставини відмовився. На неодноразові роз'яснення судом сторонам зміст ст.ст.10,11,59,60 ЦПК України, ст.191 СК України щодо зобов'язання сторони надати належні та допустимі докази в обгрутнування заявлених вимог та обставин позивачем жодних доказів щодо вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача до дня пред'явлення позову та ухилення при цьому останнього від їх сплати не надано, не встановлено цих обставин і при судовому розгляді, відповідачем не визнано, жодних причин щодо неможливості надання доказів на підтвердження цих обставин позивачем не вказано, клопотання про витребування будь-яких доказів до суду не заявлено. Не зазначила також позивач, з посиланням на відповідні докази згідно до ч.2 ст.191 ЦПК України які саме заходи щодо одержання аліментів (та в якому розмірі аліментів) вона вживала з 2010 року. Згідно положень ч.ч.2-4 ст.10 ЦПК України, яка закріплює зміст принципу змагальності цивільного судочинства, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст .11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно положень ч.ч.2,3 ст.58 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України). Ч.1 ст.137 ЦПК України передбачає, що у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Роз'яснивши права особам, які беруть участь у справі, в т.ч. право витребування доказів на підтвердження заявлених вимог чи заперечень, жодною особою, яка бере участь у справі, клопотання/заяви про витребування доказів до суду не надано. Таким чином позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача на утримання дитини до подання позову, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати, у зв'язку з чим вимоги про стягнення аліментів за минулий від дня подачі позову час суд вважає необґрунтованими, непідтвердженими дослідженими судом доказами, у зв'язку з чим суд відмовляє в заявлених вимогах щодо стягнення аліментів за минулий до дня подачі позову час. З урахуванням вищевикладеного, оскільки згідно позовної заяви позивач не може у повному обсязі забезпечувати потреби дитини сторін, а відповідач як батько зобов'язаний надавати дитині матеріальну допомогу, оскільки є працездатною особою, проте матеріальної допомоги на утриманя дитини сторін не надає, на утриманні інших осіб не має, доказів іншого до суду сторонами не надано і під час судового розгляду не встановлено, позивачем доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача за минулий до пред'явлення цього позову час надано не було, позовні вимоги відповідачем визнані частково лише в частині стягнення аліментів на утримання дитини від дня пред'явлення позову, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково в частині стягнення з відповідача аліментів на неповнолітню дитину сторін в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 24 лютого 2015 року - дати пред'явлення позову до суду, до досягнення дитиною повноліття. При цьому, на підставі ч.1 ст.367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів у межах суми місячного платежу. Згідно положень ст.88 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача на користь держави, оскільки позивача звільнено від його сплати. В судовому засіданні за згодою осіб, які беруть участь у справі, на підставі ст.218 ЦПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: partial