Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна сумісною власністю та його поділ, стягнення матеріальної компенсації. На обґрунтування позову вона зазначила, що 05.12.2017 року рішенням Красноградського районного суду Харківської області був встановлений факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , який помер [INFO] , в період з 15.03.2007 року по 07.10.2016 року. Рішення набрало законної сили. За час спільного проживання для капітального ремонту будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , [PERSON] були отримані кредити в ПАТ «Державний ощадний банк України» за кредитним договором №355/0072 від 13.10.2015 року на суму 21420,00 грн. і за кредитним договором №355/0033 від 30.05.2016 року на суму 21330,00 грн., що були сплачені ними разом, а також будівельні матеріали всього на загальну суму 68026,50 грн. Спадкоємцем першої черги померлого [PERSON] є його донька [PERSON] , яка прийняла спадщину у виді житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Позивачка вважає, що вона має право на визнання будівельних матеріалів такими, як об`єкт спільної сумісної власності та на його поділ, тому просить суд визнати об`єктом спільної сумісної власності її та [PERSON] будівельні матеріали, які були придбані на загальну суму 68026,50 грн. та використані для ремонту житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] району, Харківської [ADDRESS] : - 13.10.2015 року за кредитним договором №355/0072, укладений між ПАТ «Державним Ощадбанком України» та [PERSON] на суму 21420,00 грн.; - 30.05.2016 року за кредитним договором №355/0033, укладений між ПАТ «Державним Ощадбанком України» та [PERSON] на суму 21330,00 грн.; - за товарним чеком б/н від 22.11.2014 року на купівлю та монтаж бойлеру для його підключення на суму 2620,00 грн.; - за товарним чеком б/н від 10.12.2014 року на купівлю дверей вхідних на суму 4300,00 грн; - за товарним чеком б/н 10.12.2014 року на купівлю шпалер та матеріали для їх поклейкі на суму 2050,00 грн. -за товарним чеком б/н від 16.01.2015 року на купівлю дверей вхідних на суму 4500,00 грн.; - за товарним чеком б/н від 11.11.2015 року на купівлю шпалер та матеріалів для їх поклейкі на суму 4845,00 грн.; - за товарним чеком б/н від 13.02.2016 року на купівлю шпалер та матеріалів для їх поклейкі на суму 5980,00 грн.; - за товарним чеком б/н від 20.05.2016 р. на труби та інші матеріали на суму 981,50 грн. А також визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначених будівельних матеріалів та стягнути з відповідачки на її користь матеріальну компенсацію за частку у праві спільної часткової власності в розмірі 34013,25 грн., а також судові витрати в розмірі 8136,80 грн., які складаються з 1536,80 грн. сплаченого судового збору, 7000,00 грн. витрат на правничу допомогу. Відповідач [PERSON] 07.05.2019 року надала до суду відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнала в повному обсязі, вказавши, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , і прийняла спадщину після його смерті на будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок належав її батьку на праві власності з 18.10.2005 року, тобто до проживання з ним позивачки однією сім`єю з 15.03.2007 року, а отже будинок не може бути об`єктом спільної сумісної власності. Крім того, додані до позовної заяви докази щодо оплати ремонтних робіт в будинку на суму 68027,50 грн., а саме кредитні договори укладені між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] та товарні чеки не є належними доказами, так як не доводять факту придбання будівельних матеріалів саме позивачем та використання їх для ремонту будинку по [ADDRESS] . За таких обставин просить відмовити в задоволенні позову за недоведеністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Цокало Т.М. позов підтримали з підстав, вказаних у позові. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Орєхова Н.В. проти позову заперечували з підстав, наведених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши надані докази, суд вважає наступне. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про його смерть серії [NUMBER] (а.с.49). На підставі рішення Красноградського районного суду Харківської області від 04.10.2018 року власником майна в порядку спадкування за законом у виді житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] стала його донька [PERSON] , яка є відповідачем по справі (а.с.53-54). В 2017 році позивачка [PERSON] звернулась до Красноградського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання її однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, визнання її спадкоємцем четвертої черги за законом та зміну черговості одержання права на спадкування. Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 05.12.2017 року, яке набрало законної сили, встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , в період з 15.03.2007 року по 07.10.2016 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.18-23). Позивачка зазначає, що під час спільного проживання з [PERSON] ними були придбані і використані для капітального ремонту будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , будівельні матеріали, а також отримано [PERSON] у ПАТ «Державний ощадний банк України» за кредитним договором №355/0072 від 13.10.2015 року 21420,00 грн. і за кредитним договором №355/0033 від 30.05.2016 року 21330,00 грн. для придбання матеріалів, а всього на суму 68026,50 грн. Вона вважає, що [PERSON] , як спадкоємиця померлого [PERSON] , повинна їй сплатити половину вказаних коштів в сумі 34013,25 грн. При цьому, статтею 60 СК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Згідно із частиною четвертою\~статті 368 ЦК України\~майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Таким чином належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, а сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч.1\~ст.57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4,5) житло, земельна ділянка, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його/її приватизації. Матеріалами справи підтверджується, що 13.10.2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» надав [PERSON] кредит на суму 21420,00 грн. на придбання 8 вікон з двокамерними енергоефективними склопакетами, що вказано у договорі №355/0072(а.с.26-34). Крім того, 30.05.2016 року [PERSON] отримав у ПАТ «Державний ощадний банк України» кредит на розмірі 21330,00 грн. на придбання світлопрозорих конструкцій з енергозберігаючим склом та відповідного додаткового обладнання і матеріалів до них, про що вказано у договорі №355/0033 (а.с.37-46) [PERSON] в повному обсязі виконав умови кредитного договору №355/0072 від 13.10.2015 року та кредитного договору №355/0033 від 30.05.2016 року і погасив кредити, що підтверджується довідками ПАТ «Державний ощадний банк України» і виписками про рух коштів (а.с.24-25, 35-36). Як вбачається з вищевказаних документів, [PERSON] отримав в ПАТ «Державний ощадний банк України» кредитні кошти для придбання вікон і конструкцій з енерго-зберігаючим склом. Позивачка вказує, що вказане майно було придбане для будинку [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Вищевказаними документами підтверджується, що [PERSON] самостійно сплатив кредит, про участь позивачки у отриманні чи сплаті кредиту ніде не зазначено і нею не підтверджено жодними доказами. Таким чином, ці два кредити від 13.10.2015 року та 30.05.2016 року, як були взяті осо-бисто [PERSON] , так і погашені також особисто ним же, ще за життя, що підтверджується, як матеріалами справи, а також це підтвердила і позивач [PERSON] в судовому засіданні. Крім того, відповідно до матеріалів справи, вказаний будинок належав [PERSON] з 18.10.2005 року, тобто до встановлення факту спільного проживання з [PERSON] , в зв`язку з чим будинок є його особистою власністю, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.53-54). А після смерті [PERSON] вказаний будинок успадкувала його донька відповідач [PERSON] , тобто позивач [PERSON] ніякого юридичного відношення до даного будинку не має власником його не є і ніколи не була, зареєстрованою також в ньому ніколи не була. В той час рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 05.12.2017 року встановлено, що з 2008 року [PERSON] працював та отримував заробітну плату, йому було призначено пенсію за віком при повному стажі, яка складала 2608,85 грн. на місяць, станом на жовтень 2016 року. Також він отримував від СТОВ «Мрія» орендну плату за земельний пай, яка складала за період з 01.10.2013 року по 31.12.2016 року 27628,42 грн. Крім того, йому надавалась матеріальна допомога як непрацюючому пенсіонеру Красноградського цеху ТТі СТ БУ «Укрбургаз» за період з 01.01.2011 року по 30.10.2017 року в сумі 22643,65 грн. При цьому пенсія [PERSON] станом на жовтень 2016 року складала 1993,70 грн (а.с.22) За таких обставин суд має обґрунтовані сумніви щодо участі позивачки у сплаті кредитів разом з [PERSON] , із кредитних договорів і довідок до них вбачається, що кредитні кошти отримувались [PERSON] особисто і сплачував він їх самостійно. При цьому з 21.10.2010 року по 07.08.2017 року [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією її паспорта (а.с.13). А отже мала власне житло, яке повинна була утримувати, і, доказів наявності у неї інших доходів для участі у сплаті кредиту разом з [PERSON] вона не надала. Стосовно наданих на підтвердження позовних вимог копій товарних чеків від 10.12.2014 року, 22.11.2014 року, 16.01.22015 року, 10.12.2014 року, 13.02.2016 року, 11.11.2015 року, 20.05.2016 року на придбання будівельних матеріалів і вхідних дверей (а.с.47-48), суд вважає, що вони не є належними та допустимими доказами, в розумінні положень ст.77-80 ЦПК України, на підтвердження того, що ці будівельні матеріали були куплені і витрачені саме на\~ремонт будинку\~ [PERSON] , а не на інші цілі, в тому числі на ремонт квартири позивачки, яка мала свою квартиру, а також не підтверджують того, що ці матеріали були придбані саме [PERSON] за цими чеками, оскільки в них не зазначено хто саме придав ці товари, а також не можливо визначити, куди саме товари, вказані у цих чеках були використані. При цьому суд зауважує, що законом передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити тільки вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину, у відповідності до ст.1282 ЦК України. Оскільки позивачка при житті спадкодавця ніяких претензій і вимог до нього щодо відшкодування ним таких збитків або розподілу придбаного під час їх спільного проживання майна у встановленому законом порядку не заявляла, ніяких відповідних зобов`язань матеріального характеру перед нею [PERSON] на себе не брав і не мав, а відтак, позивачку не можна вважати кредитором, вимоги якого зобов`язані задовольнити спадкоємці в межах вартості одержаного у спадщину майна в розумінні положень\~ст. 1282 ЦК України. Частиною третьою статті\~12\~та частиною першої статті\~81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6\~статті 81 ЦПК України). Відповідно до частини першої\~статті 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки вважає його не підтвердженим належними і допустимими доказами. У відповідності до ст.141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, судові витрати відповідача підлягають стягненню з позивача, однак відповідачем не надано жодних доказів понесених нею судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed