Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому після збільшення позовних вимог просить стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в розмірі 157191,50 грн., інфляційні збитки в розмірі 25606,41 грн., 3% річних в розмірі 12753,99 грн., відшкодувати судові витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач [PERSON] посилається на те, що 26.09.2016 між [PERSON] з одного боку та [PERSON] і [PERSON] з другого боку було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Судовим рішенням, що набрало законної сили, було визнано недійсним даний договір із посиланням на ст. 229 ЦК України, однак під час розгляду справи сторона відповідача не заявляла вимог про реституцію, оскільки заперечувала проти визнання правочину недійсним. За приписаним ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Така вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно із вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги. Оскільки умовами Договору купівлі-продажу від 26.09.2016 було визначено, що [PERSON] отримав грошові кошти за продаж квартири в сумі 314395,00 грн. ще до підписання договору, які передані йому у рівних частках покупцями [PERSON] та [PERSON] , тому поверненню позивачу підлягає частка грошових коштів в розмірі 157191,50 грн. Позивачем у відповідності до приписів ст. 625 ЦК України на суму заборгованості нараховано 3% річних за період з 27.10.2017 по 10.07.2020 в розмірі 12753,99 грн. та інфляційні збитки за той же період в розмірі 25606,41 грн. Третьої особою [PERSON] також заявлені позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на його користь грошових коштів в розмірі 197280,94 грн., з яких 157191,50 грн. - сума заборгованості за договором купівлі-продажу від 26.09.2016, 25968,04 грн. - інфляційні збитки, 14121,40 грн. - 3% річних на суму заборгованості. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 26.09.2016 між [PERSON] з одного боку та [PERSON] і [PERSON] з другого боку було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Судовим рішенням, що набрало законної сили, було визнано недійсним даний договір із посиланням на ст. 229 ЦК України, однак під час розгляду справи сторона відповідача не заявляла вимог про реституцію, оскільки заперечувала проти визнання правочину недійсним. За приписаним ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Така вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно із вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги. Оскільки умовами Договору купівлі-продажу від 26.09.2016 було визначено, що [PERSON] отримав грошові кошти за продаж квартири в сумі 314395,00 грн. ще до підписання договору, які передані йому у рівних частках покупцями [PERSON] та [PERSON] , тому поверненню третій особі [PERSON] підлягає частка грошових коштів в розмірі 157191,50 грн. При цьому, в судових рішеннях у справі щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним не було встановлено факту того, що [PERSON] не отримував грошових коштів. [PERSON] також у відповідності до приписів ст. 625 ЦК України на суму заборгованості нараховано 3% річних за період з 27.10.2017 по 23.10.2020 в розмірі 14121,40 грн. та інфляційні збитки за той же період в розмірі 25968,04 грн. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов [PERSON] , в якому вона вказує на безпідставність вимог. Так, 26.09.2016 було укладено договір купівлі-продажу належної [PERSON] квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом; позивач [PERSON] та третя особа у даній справі [PERSON] є покупцями за даним договором. [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання недійсним даного договору купівлі-продажу у зв`язку із його помилкою щодо правової природи даного договору. Рішенням суду першої інстанції, яке залишено без змін судовим рішенням апеляційної інстанції, позов було задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу та в порядку застосування наслідків недійсності договору визнано за [PERSON] право власності на спірне майно. Суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] мав намір на укладання договору довічного утримання, тобто помилявся щодо правових наслідків договору, що є обставиною, яка має істотне значення, а тому наявні передбачені ст. 229 ЦК України підстави для визнання правочину недійсним. Крім того, спірний договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, оскільки [PERSON] після підписання договору залишився проживати в квартирі, кошти за неї не отримував, [PERSON] та [PERSON] не мали наміру вселятися до квартири. Також, за приписами ст. 744 ЦК України сплата коштів за договором довічного утримання не передбачається. Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. При визнанні недійсними правочинів, укладених під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з іншою стороною або при збігу тяжких обставин, потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодовується його вартість. Відповідач вважає, що до даних правовідносин не має бути застосовані положення ст. 216 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Юрченко В.В., який також є представник третьої особи - [PERSON] , підтримав заявлені його довірителями вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Полякова В.В. у судовому засіданні заперечувала проти заявлених вимог [PERSON] та [PERSON] з підстав, викладених у відзиві, просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] та третьої особи [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 26 вересня 2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] та [PERSON] (покупці) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М., предметом якого є квартира [ADDRESS] ; покупці прийняли у власність нерухоме майно по 1/2 частині кожний. Пунктом 3 даного Договору визначено, що за домовленістю сторін продаж вчинено за суму 314395,00 грн., які [PERSON] одержав повністю ще до підписання цього договору. 11.10.2016 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу та визнання за ним права власності на спірну квартиру. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 у справі № 641/8373/16-ц заявлені [PERSON] вимоги були задоволені частково; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26.09.2016 року №3863 посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М.; визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26.10.2017 апеляційна скарга [PERSON] відхилена, рішення суду першої інстанції від 06.07.2017 було залишено без мін. Даними судовими рішенням було встановлено, що на момент укладання оспорюваного договору [PERSON] , 1934 року народження, є особою похилого віку, самотній, страждає низкою хронічних захворювань, потребує сторонньої допомоги. Спірний договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, оскільки після підписання договору позивач [PERSON] залишився проживати у спірній квартирі, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мали намір вселятись та проживати у вищезазначеній квартирі. Дана обставина визнана була сторонами по справі. [PERSON] самостійно продовжує сплачувати комунальні послуги. Крім того спірне житло, а саме квартира [ADDRESS] , є єдиним житлом [PERSON] , яке належало йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.11.1997, в якому він проживав з 1973 року. Помилка [PERSON] про правову природу договору була обумовлена змістом абз. 2 пункту 8 спірного договору, відповідно до якого сторони домовились, що [PERSON] має право довічного користування та проживання у вищевказаній квартирі. Вказане право користування полягає у можливості довічного проживання [PERSON] у вказаній квартирі та користування будь-яким приміщенням. Ці обставини дають підстави для висновку про намір позивача на укладення договору довічного утримання, тобто особа помилялася щодо правових наслідків договору, що є обставиною, яка має істотне значення, а тому наявні передбачені ст. 229 ЦК України підстави для визнання правочину недійсним, та як наслідок визнання за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 27.10.2017 зроблено відповідний актовий запис № 15294. Спадкоємцем [PERSON] є [PERSON] , яка ухвалою суду від 05.02.2019 залучена до участі у справі як його правонаступник. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Однак, спірний договір купівлі-продажу у судовому порядку був визнаний недійсним, оскільки продавець [PERSON] вчинив його під впливом помилки, вважаючи його договором довічного утримання. За умовами договору довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України). Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В ході розгляду справи про визнання недійсним договору купівлі-продажу жодна із сторін не вказувала на факт передачі грошових коштів, доказів на підтвердження цього суду не надавалось. В той же час і умови договору довічного утримання не передбачають разово передачу грошової суми в великому розмірі, а лише зобов`язують вчиняти набувачем дій, спрямованих на утримання відчужувача та його догляд довічно. У своїх запереченнях на позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу ані [PERSON] , ані [PERSON] не вказували на те, що грошова сума в розмірі 314395,00 грн. була передана [PERSON] на підтвердження фактичного виконання умов договору купівлі-продажу. Положеннями ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України). Стаття 229 ЦК України визначає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Помилка - це спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце. Як роз?ясняв Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «У справах про визнання правочинів недійсними» від 28 квітня 1978 р. (зі змінами від 25 грудня 1992 р.) під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб?єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним. Для визнання правочину недійсним необхідно, щоб помилка мала істотне значення для сторін правочину. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов?язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При цьому помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Питання, чи є помилка істотною, вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи виходячи з того, наскільки помилка є істотною і взагалі, і для учасника правочину. Слід також ураховувати, що на відміну від обману, помилка не є результатом навмисних дій іншого учасника правочину, хоча, як і обман, зумовлює спотворене формування волі учасника правочину. Помилці може сприяти відсутність належної обачності, переоцінка свого досвіду чи можливостей учасниками правочину, дії третіх осіб тощо. Основним наслідком визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок помилки, є двостороння реституція. Двостороння реституція полягає у тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Якщо повернути в натурі отримане за правочином, що є недійсним, неможливо (наприклад, предметом правочину було користування майном, надання послуг тощо), то підлягає поверненню вартість того, що одержано. Тобто провадиться відшкодування одержаного за недійсним правочином у грошовій формі. Оцінка розміру відшкодування провадиться не за тими цінами, що існували на момент укладення правочину, і не тими, що були на момент подання позову, а за цінами, що існують на момент відшкодування. Якщо відшкодування провадиться добровільно, то таким моментом є момент розрахунків між сторонами. Якщо ж відшкодування провадиться на підставі рішення суду, то ціни визначаються на момент виконання судового рішення про відшкодування одержаного за правочином, який визнаний судом недійсним. Двостороння реституція є загальним наслідком недійсності правочину, який настає незалежно від наявності вини сторін правочину у тому, що правочин є недійсним. У тих випадках, коли визнанню правочину недійсним сприяла провина однієї зі сторін, двостороння реституція може супроводжуватися додатковими негативними наслідками для винної сторони. Зокрема, якщо у зв?язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні (сторонам) правочину або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (див. коментар до ст. 22, 23 ЦК України). Спеціальними нормами можуть бути встановлені особливі умови застосування вказаних вище загальних наслідків або особливі правові наслідки для окремих видів недійсних право-чинів (наприклад, підвищена або обмежена відповідальність однієї зі сторін тощо). Наприклад, щодо правочинів, здійснених внаслідок обману, додаткові майнові наслідки для винної сторони передбачені ч. 2 ст. 230 ЦК України, яка встановлює, що сторона, яка застосувала обман, зобов?язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв?язку з вчиненням цього правочину (див. коментар до ст. 22, 23, 230 ЦК України). Оскільки дійсність чи недійсність нікчемного правочину визначається безпосередньо законом і не залежить від волі сторін, то наслідки його недійсності визначаються безпосередньо законом. При цьому правові наслідки недійсності нікчемного правочину, встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Проте, суд із власної ініціативи,

Outcome: approved