Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 8187 грн., трьох процентів річних від простроченої суми 526,21 грн. та пені в розмірі 32011,18 грн. В позовній заяві покликається на те, що 13.10.2015р. між нею та [PERSON]. був укладений договір позики № 155/15, згідно з яким позивачка надала відповідачці позику в сумі 8187 грн., яку відповідачка зобов'язувалася повернути до 10.01.2016 р. Однак, у вказаний строк боржник гроші не повернула, незважаючи на те, що позивачка зверталась до неї з претензією з проханням повернути суму позики, пеню та три проценти річних від простроченої суми. Покликаючись на ст. 625 ЦК України, п.4.4 укладеного між сторонами договору, який передбачає, що позичальник при порушенні строку повернення позики повинен сплатити пеню в розмірі 0, 5% від розміру позики за кожний день прострочення повернення позики, позивачка просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги із зазначених в позові підстав. Суду пояснила, що відповідачка купувала в магазині п/п [PERSON] ноутбук, і на її прохання була надана позика в сумі 8187 грн. Однак, позику у визначений строк не повернула. Визначений в договорі термін погашення позики минув 10.01.2016 р., відповідачка позику не погасила, тому позивачка звернулась до суду. Просить задовольнити позовні вимоги, стягнути в її користь з [PERSON] заборгованість за договором позики, три проценти річних від простроченої суми та пеню. Відповідачка в судове засідання не з'явилась про місце, день і час розгляду справи повідомлена належним чином, що стверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення - судової повістки, про причини неявки суд не повідомила. Розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження згідно гл.10 ЦПК України. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідачки. Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові докази, дійшов наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Судом встановлено, що 13.10.2015 р. в письмовій формі був укладений договір позики № 155/15, за яким позикодавець приватний підприємець [PERSON] зобов'язувалась передати позичальнику - [PERSON] грошові кошти в розмірі 8187 грн. для покупки в магазині «Енергія» ноутбука Леново. В договорі визначена дата повернення позики - 10 січня 2016 р., в п.3.3 визначено, що по настанні дати, вказаної в п.3.2 Договору, позичальник зобов'язується протягом 3 днів повернути суму позики. При порушенні позичальником строку повернення позики, він повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі 0,5% від розміру позики за кожний день прострочення повернення позики, при цьому пеня на проценти не нараховується. Підтвердженням того, що позивачка дійсно передала позичальнику [PERSON] грошові кошти в розмірі 8187 грн. є Акт приймання-передачі позики від 13.10.2015р. Статтею 204 ЦК України проголошується презумпція правомірності правочину, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). На час розгляду справи договір позики від 02.04.2011 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] є чинним, у судовому порядку недійсним не визнаний. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. Ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У встановлений в договорі термін відповідачка не повернула позику. Як зазначено в ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідачка прострочила виконання грошового зобов'язання, вона зобов'язана сплатити позивачці суму боргу 8187 грн. та три проценти річних від простроченої суми за період з 11.01.2016 р. по 05.03.2018 р. в сумі 525,95 грн., виходячи з розрахунку: 8187 грн. х 3%= 245,62 : 365 днів =0,67 грн.; 356 днів 2016 р. х 0,67 грн.= 238,52 грн., 365 днів 2017 р. х 0,67 грн.= 244,55 грн., 64 дні 2018 р. х 0,67 грн.= 42,88 грн.; 238,52 грн. + 244,55 грн. + 42,88 грн. =525,95 грн. Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Нарахована позивачкою пеня в розмірі 32011 грн. значно перевищує розмір заборгованості відповідачки перед позивачкою. Об'єктивно оцінюючи ситуацію, враховуючи співрозмірність розміру неустойки наслідкам порушення; суд приходить до переконання, що є підстави для зменшення розміру пені, нарахованої позивачем, до розміру заборгованості, тобто до 8187 грн. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором підлягають до часткового задоволення. в сумі 16899,95 грн. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 16, 204, 526, 527, 530, 546, 549, 551, 611, 612, 625,1046,1047,1049 Цивільного Кодексу України,

Outcome: partial