Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до Новоайдарського районного суду з даним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог, посилається на те, що вона є власницею домоволодіння, яке розташоване за адресою: Луганська область, Новоайдарський район, с. Олександрівка, вул. Центральна, буд. 49. Відповідач [PERSON] є племінником позивача, який зареєстрований у вищезазначеному будинку, проте тривалий час, а саме з 2002 року, не проживає у вказаному домоволодінні. На теперішній час його місцезнаходження невідоме. Позивач здійснює догляд за будинком, сплачує всі комунальні та експлуатаційні витрати по його збереженню. На підставі вищенаведеного, позивач просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням домоволодінням, яке розташоване за адресою: Луганська область, Новоайдарський район, с. Олександрівка, вул. Центральна, буд. 49. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вмиоги підтримала. Відповідач \~ [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню за наступних підстав. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для приватного мешкання та мешкання членів своєї сім`ї та мають право розпоряджатись цією власністю за своїм розсудом. Відповідно до ст. 383 ЦК України, будинок використовується власником для власного проживання та проживання членів його сімї. Позивач є власницею домоволодіння, яке розташоване за адресою: Луганська область, Новоайдарський район, с. Олександрівка, вул. Центральна, буд. 49, що підтверджується копією договору дарування домоволодіння від 17.04.2008 р. (а.с.6), та копією витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.7). Відповідач [PERSON] є племінником позивача, тобто членом її родини. Відповідач зареєстрований у вищезазначеному домоволодінні, проте тривалий час, а саме з 2002 року, не проживає у ньому. На теперішній час його місцезнаходження невідоме, у добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстрації, що перешкоджає позивачу реалізувати в повній мірі права власника на користування та розпорядження своїм майном та спонукало звернутися до суду за захистом порушених прав. \~ \~ \~ \~ Відповідні факти підтверджуються актом обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 31.08.2017 р. (а.с.10), довідкою про реєстрацію місця проживання особи №459 від 31.08.2017 р. (а.с.11). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю;ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає за необхідне застосувати дану норму ЦК України при вирішенні спору, оскільки в даному випадку спірні відносини виникли між власником житла та членом його сім`ї, а не наймачем. Оскільки інше не встановлено чинним законом, договором, на підставі якого встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Судом достовірно встановлено, що відповідач не користується житлом за місцем реєстрації з 2002 року без поважних на то причин, що дає суду законні підстави для задоволення позову в частині визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача у будинку № 49 по вул. Центральній в с. Олександрівка Новоайдарського району Луганської області понад один рік, та враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позовної заяви про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним вище жилим приміщенням, підлягають задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 319, 383, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», \~

Outcome: approved