Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виселення відповідача з житлового будинку [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення та зняття його з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Відповідач є колишнім чоловіком позивача, однак не є співвласником будинку в якому проживала сім`я. З 2018 року відповідач постійно вчиняє насильницькі дії в сім`ї, що робить неможливим спільне проживання в одному будинку з ним. Добровільно відповідач не висиляється та не змінює свого ставлення щодо спільного проживання. Такі дії відповідача не дають позивачу можливості вести нормальний спосіб життя та в повній мірі користуватися належним їй будинком. . Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, одночасно зазначав, що на сьогодні позивач вимушена була залишити будинок та переїхати до доньки, оскільки проживання із відповідачем в одному будинку стало неможливим. В судове засідання 16 червня 2021 року представник не з`явився надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в підготовчому судовому засіданні не заперечував щодо позову. Окремо зазначав, що дійсно будинок належить його колишній дружині та він там лише зареєстрований, однак йому жаль, що так сталося, що колишня дружина хоче його висилити, хоча донька запевнила, що купить йому житло в якому він зможе проживати окремо від колишньої дружини. Після підготовчого судового засідання відповідач звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи представника позивача та відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог [PERSON] .. Так, судом встановлено, що 21 серпня 2004 року [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] будинок [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 1975 року по 2019 рік. Протягом останніх трьох років відносно [PERSON] складено 4 протоколи про вчинення адміністративного правопорушення пов`язаного із насиллям в сім`ї. Потерпілою є позивач [PERSON] .. Постановами суду від 12.03.2018 року, 11.06.2020 року, 29.12.2020 року та 25 січня 2021 року відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за вчинення правопорушення передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП, тобто за домашнє насильство в сім`ї, а саме по відношенню до колишньої дружини [PERSON] .. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як встановлено судом, позивач є власницею будинку в якому проживає вона та її колишній чоловік. Після розлучення їх спільне проживання в одному будинку є неможливим, оскільки відповідач постійно порушує правила спільного проживання та побуту. Згідно ст. 116 Житлового кодексу якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Як встановлено судом [PERSON] вселився у спірний будинок в якості члена сім`ї [PERSON] , тобто відповідач набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Висновок Великої палати Верховного Суду в справі №686/11782/17-ц від 15.01.2020 року Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18). Судом встановлено, що позивач та відповідач спільним побутом не пов`язані, сімейні відносини між ними припинені, відповідач постійно порушує правила проживання в будинку та не враховує право позивача на користування, володіння та розпорядження своїм майном, а саме заважає позивачу реалізувати право продажу будинку, який їй належить на праві власності. Також, судом вищезазначений висновок зроблено з урахуванням основних засад (принципів) цивільного судочинства, а саме, як зазначено в ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 цього Кодексу). Також судом враховано пункт 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» згідно якого втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Верховний суд в постанові від 15 січня 2020 року в справі 754/613/18-ц зазначив, що при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Так, судом з урахуванням зазначених вище вимог враховано співрозмірність та баланс інтересів між правом позивача реалізувати своє право власності в повному об`ємі тобто продати будинок та право відповідача на житло, яке він втратив після розлучення із дружиною та порушуючи при цьому постійно правила спільного проживання. З урахуванням всього вищевикладеного, принципів та засад цивільного судочинства, висновків ЄСПЛ та Верховного Суду суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування спірним будинком та у зв`язку з цим його виселення без надання іншого житла обґрунтованими та такими, що переслідують законну мету.

Outcome: partial