Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , якою просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , чим усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні [PERSON] належним їй майном. В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Представник позивача подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та без участі позивача. Не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач у встановлений йому строк правом на подачу відзиву на позов не скористався. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала в тому, що вона являється власницею квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності виданого відділом міського комунального майна Рубіжанської міської ради Луганської області. Вона як власниця цієї квартири надала члену своєї сім`ї, право користування цією квартирою. Однак відповідач не проживає у вказаній квартирі з 2009 року. А реєстрація місця проживання відповідача у цій квартирі, заважає їй, як власниці вільно розпоряджатись та користуватись квартирою і тому відповідача слід визнати таким, що втратив право користування зазначеною квартирою. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, і будь-які докази суду не надав; був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився без повідомлення причин; представник позивача не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. І на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: Двадцять шостого вересня 2008 року, [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, квартиру [ADDRESS] (а.с. 5). І 06 листопада 2008 року [PERSON] зареєструвала своє право приватної власності на квартиру (а.с. 6). П`ятого лютого 2009 року [PERSON] надала своєму синові право користування вказаною квартирою, і того ж дня її син - [PERSON] зареєстрував своє місце проживання у квартирі [ADDRESS] (а.с. 7). Проте, відповідно до акту про встановлення фактичного місця проживання від 10 січня 2020 року, складеного в присутності сусідів-свідків ( [PERSON] та [PERSON] ), [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з 2009 року (а.с.8). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини у сфері права власності, в межах яких між ними виник спір щодо наявності у відповідача, як члена сім`ї власника, права користування квартирою у зв`язку з його відсутністю понад десяти років. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Також положення частин перших статей 383 і 405 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) прямо встановлюють, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. При цьому житлове приміщення, яке члени сім`ї мають право займати визначається власником. Отже, члени сім`ї власника квартири можуть отримати право користування ним від власника, який при цьому, може визначити конкретне житлове приміщення у квартирі якою можуть користуватись члени його сім`ї. Судом встановлено, що відповідач отримав право користування квартирою [ADDRESS] , саме як член сім`ї власника, оскільки відповідач являється сином позивача (а.с. 1-2,7). Однак згідно з положеннями частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тож з огляду на те, що відповідач продовжує бути зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , але позивачем доведена його відсутність у квартирі без поважних причин понад один рік, а дані про наявність іншої домовленості між позивачем та відповідачем відсутні, і законом іншого не встановлено, відповідача, як члена сім`ї позивача, слід визнати таким, що втратив право користування цією квартирою. А тому, позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином,

Outcome: approved