Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про стягнення моральної шкоди з [PERSON], [PERSON], в обґрунтування якої зазначає, що з 2011 року її проживання у квартирі [ADDRESS] стало нестерпним, оскільки члени родини, проживаючої поверхом вище, почали мстити їй за звернення до міліції, що супроводжувалось постійними погрозами, лайками. В ніч з 31.12.2011 року на 01.01.2012 року [PERSON] та [PERSON], які проживають у квартирі [ADDRESS], не давали спокою позивачці ні перед Новим роком, ні після того, через постійні стуки у підлогу з підсилювачем звуку. Приблизно о 6 год. ранку, коли позивачка пішла до сусідів, двері відчинив [PERSON] та вдарив останню ногою у живіт та нецензурно висловився на її адресу. Також, 01.01.2012 року близько 21 години до квартири позивачки прийшла [PERSON] та завдала останній додаткових тілесних ушкоджень, схвативши за зап'ястя. Таким чином, позивачка просить стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду за протиправні дії відносно неї і як наслідок тілесні ушкодження у розмірі 3500,00 грн. з кожного. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позові. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Вважають доводи позивача необґрунтованими, оскільки будь-яких доказів вини не надано. Підставою для подачі позову стала наявність неприязного ставлення до відповідачів з боку [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено та ніким не оспорюється в судовому засіданні, що відповідачі [PERSON], [PERSON], які мешкають за адресою: [ADDRESS], є сусідами позивачки [PERSON] Між сторонами вже давно склалися неприязнені та недобросусідські стосунки. Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. На підтвердження позовних вимог позивач надала висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи №1-2012 від 03.01.2012 року, згідно якого у [PERSON] мали місце наступні тілесні ушкодження: кровотечі на верхніх кінцівках та на лівому стегні, які утворилися внаслідок дії тупих твердих предметів та могли бути отримані у строк, зазначений [PERSON] За ступенем тяжкості вищевказані тілесні пошкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень. Суд не приймає до уваги як належний та допустимий доказ зазначений вище висновок фахівця, оскільки він не є чітким та конкретним, обгрунтованим та достатньо мотивованим та складений лише відповідно до обставин, які були викладені [PERSON] у заяві, адресованою судово-медичному експерту. Як вбачається з матеріалів позову, 03.01.2012 року [PERSON] звернулася до Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Х/о з проханням провести перевірку вказаних у заяві обставин нанесення останній тілесних ушкоджень. Саме по собі звернення позивача до правоохоронних органів не є доказом заподіяння моральних страждань [PERSON] з боку відповідачів. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, закріплено в ст. 23 ЦК України, а підстави для такого відшкодування передбачені ст. 1167 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить. Згідно зі статтею 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК України, мав право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів або призначення експертиз. Позивач звернулася до суду з клопотанням про проведення психофізіологічної експертизи, але в судовому засіданні зробила усну заяву, про залишення вказаного клопотання без розгляду. Судом заява задоволена, клопотання про призначення експертизи залишено без розгляду. Судом було роз'яснено сторонам положення ст.ст. 10,11, 57-60 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Приймаючи до уваги положення наведених вище норм та співвідносячи їх з встановленими в судовому засіданні фактами, суд вважає, що доказів спричинення відповідачами моральної шкоди позивачу, останнім суду не надано. Зокрема відсутні докази спричинення шкоди винними діями відповідачів, причинного зв'язку між завданою шкодою та протиправними діями заподіювачів такої шкоди. Посилання позивача, зазначені у позові, суд вважає необґрунтованими, та такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивачем в судовому засіданні вина відповідачів не доведена належними доказами заподіяння їй моральних страждань, встановлення їх суті та не встановлено внаслідок порушення яких прав останньої вона спричинена, не встановлено будь-який причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою та діями відповідачів, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача, а тому позов вважає таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позовних вимог, судові витрати не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 15,16,23,1167 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та

Outcome: dismissed