Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 14 червня 2012 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблений актовий запис № 116 від 14.06.2012 р. Від спільного подружнього життя мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що подружні відносини з відповідачем вже два роки як припинені. Спільне господарство не ведуть, шлюб носить формальний характер, примирення неможливе. Просить розірвати шлюб з відповідачем. Спільні діти, які були народжені за час шлюбу, на даний час проживають з позивачем та повністю перебувають на її утриманні. Позивач вказує, що матеріальну допомогу на утримання малолітніх дітей відповідач не надає. У зв`язку з вищевикладеним, просить суд розірвати шлюб з відповідачем та стягнути з нього на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі 3000,00 грн. на місяць на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня подачі позову до суду. У судове засідання позивач не з`явилась, подавши до суду заяви про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Строк на примирення просить не надавати. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить конверт, який повернувся на адресу суду, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає за необхідне зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 14.06.2012 року серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 14.06.2012 року уклали шлюб. Прізвище позивача після укладення шлюбу змінено на « [PERSON] ». Відповідач є батьком малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які перебувають на утриманні позивача відповідно до довідки виконкому Богодухівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 19.10.2020 року № 1448, а тому згідно зі ст. 180 СК України зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Як передбачено ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина 1 ст. 184 СК України визначає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позивач не надала належних доказів, які б підтверджували, що відповідач має змогу сплачувати аліменти саме у розмірі по 3000,00 грн. щомісячно на кожну дитину, вказавши, що відповідач отримує дохід, хоча й неофіційно, має нерухоме майно, тому суд, виходячи із засад справедливості та розумності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення аліментів у розмірі 2000,00 грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 04.12.2020 р. і до досягнення дітьми повноліття. Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Отже принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Оскільки сімейні стосунки між сторонами не склалися, подружні відносини сторонами не підтримуються, збереження шлюбу суперечитиме інтересам кожного з них, тому шлюб необхідно розірвати. При подачі позовної заяви до суду, позивач [PERSON] була звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу щодо стягнення аліментів у розмірі 840,80 грн., тому у відповідності до ст. 141 ЦПК України, дані витрати підлягають до стягнення з відповідача [PERSON] на користь держави. Суд вирішує судовові витрати в порядку ст. 141 ЦПК України, тому сплачений позивачем при подачі до суду позову судовий збір у розмірі 840,00 грн. підлягає до стягнення з відповідача на її користь. Згідно з ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд визначає, що рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial