Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], у якій просила стягнути з останнього на свою користь кошти у сумі 192000 гривень, передані йому як завдаток на підтвердження зобов'язання про продаж ? частки квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що 16 липня 2009 року між нею та відповідачем була укладена угода, згідно з якою сторони домовились, що відповідачем буде продано позивачці ? частину вказаної квартири за 38000 доларів США. В забезпечення угоди відповідач отримав від позивачки суму завдатку у загальному розмірі 12000 доларів США, що підтверджується розписками відповідача від 16 липня 2009 року на суму 4000 доларів США та від 10 серпня 2009 року на суму 8000 доларів США, проте купівля-продаж частини квартири не відбулась, а грошові кошти відповідачем повернуті не були. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити та стягнути подвійну суму боргу в гривневому еквіваленті за курсом станом на день винесення рішення. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що вказані розписки відповідачем не підписувались. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що рішення у справі необхідно постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі наявних у матеріалах справи доказів. 16 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений [PERSON], державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 4-1420, відповідно до умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар ? частину квартири [ADDRESS]. Інша частина цієї квартири належить на праві власності [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10053978 від 10 березня 2006 року. 16 липня 2009 року [PERSON] отримав від [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 4000 доларів США у якості завдатку в рахунок майбутнього продажу ? частини квартири [ADDRESS], що підтверджується розпискою за підписом [PERSON] 10 серпня 2009 року [PERSON] отримав від [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 8000 доларів США у якості завдатку в рахунок майбутнього продажу ? частини квартири [ADDRESS], що підтверджується розпискою за підписом [PERSON] Судом тричі - ухвалами від 21 травня 2012 року, 17 жовтня 2012 року та від 25 липня 2013 року за клопотанням відповідача призначалась у справі судова почеркознавча експертиза із визначення питання, чи виконаний підпис на розписках від 16 липня 2009 року та від 10 серпня 2009 року саме [PERSON], проте жодного разу судову експертизу проведено не було у зв'язку із ненаданням відповідачем витребуваних експертом матеріалів та не оплатою відповідачем проведення експертизи. Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи ухилення відповідача від проведення судових експертиз, призначених за його клопотаннями, ненадання відповідачем інших доказів, які б підтверджували те, що вищевказані розписки підписані не відповідачем, суд вважає таке заперечення відповідача необґрунтованим та вважає встановленим той факт, що наведені розписки, оригінали яких наявні у матеріалах справи, є такими, що підписані саме відповідачем. Одночасно з цим, суд не погоджується із позицією позивачки про те, що грошові кошти, передані нею відповідачеві мають бути у порядку ст. 571 ЦК України стягнуті з відповідача у подвійному розмірі. Так, судом на підставі розписок від 16 липня 2009 року та від 10 серпня 2009 року встановлено, що грошові кошти у загальному розмірі 12000 доларів США були передані позивачкою відповідачеві у якості завдатку у забезпечення попередньої домовленості сторін про продаж відповідачем позивачці належної йому частини квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Таким чином, оскільки, зокрема, розпискою від 16 липня 2009 року визначено строк укладення (до 1 вересня 2009 року) та істотні умови договору майбутнього договору купівлі-продажу (за ціною 38000 доларів США) суд доходить до висновку про те, що між сторонами був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири. Проте, відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Таким чином, попередній договір щодо купівлі-продажу квартири підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За таких обставин, слід дійти до висновку, що укладений між сторонами попередній договір купівлі-продажу частини квартири є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч. 1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. У відповідності до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Враховуючи те, що нікчемним є основне зобов'язання - попередній договір купівлі-продажу частини квартири, суд доходить до висновку про нікчемність укладеного між сторонами правочину щодо завдатку. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч.ч. 1, 2 п. 1 ч. 3 ст. 1212 УК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Таким чином, у зв'язку із укладенням нікчемного правочину у відповідача виникло зобов'язання щодо повернення позивачці отриманих грошових коштів. Одночасно з цим, правові наслідки порушення основного зобов'язання, визначені ст. 571 ЦК України, а саме стягнення суми завдатку у подвійному розмірі, до спірних правовідносин застосовані бути не можуть, саме через те що нікчемний правочин з завдатку не може породжувати жодних правових наслідків, окрім тих, що пов'язані із його недійсністю. Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на це, попри те, що позивачкою сформульовано підставу позову виходячи з дійсності правочину з завдатку, суд доходить до висновку про можливість задоволення позову у частині, що пов'язана із поверненням сторін у попередній стан (здійсненням реституції). Згідно ч.ч. 1-2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Курс НБУ долара США станом на день ухвалення цього рішення складає 1057,58 гривень за 100 доларів США. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає сума у розмірі 12000 доларів США х ( 1057,58 / 100 ) = 126909,60 гривень. Також у порядку ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача підлягає сума судового збору у розмірі 81 грн.

Outcome: partial