Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб з [PERSON] та стягнути з нього аліменти на утримання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 4 000,00 гривень на кожну дитину щомісяця, починаючи з дати подання позовної заяви і до повноліття дітей. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони по справі перебувають у шлюбі з 04.08.2012 року, який зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №473. За час шлюбу у подружжя народились донька - [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя з відповідачем не склалось через відсутність спільних інтересів з чоловіком, взаєморозуміння, наявні різні погляди на життя, у зв`язку з чим виникають сварки, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На думку позивача, їх з відповідачем шлюб фактично припинив своє існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим і суперечить її інтересам та інтересам дітей, у зв`язку з чим наполягає на його розірванні. Як зазначає позивач, на її утриманні знаходяться спільні діти - [PERSON] та [PERSON] , які мешкають разом з нею. Оскільки на сьогоднішній день малолітні діти потребують значного догляду, позивачка звертається до суду із вимогою про стягнення аліментів. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.12.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позові, просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Проти розірвання шлюбу з позивачем не заперечував, стосовно стягнення аліментів, просив задовольнити у розмірі 3000 грн., по 1 500 грн. на кожну дитину щомісяця і до досягнення ними повноліття. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши вступне слово представника позивача та відповідача, оцінивши зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 04.08.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №473. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Дзержинським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 13.12.2013 року, актовий запис №1294, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом ДРАЦС по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 03.07.2015 року, актовий запис - №1277. Згідно ст.21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Згідно ч.1 ст.55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.112 СК України та відповідно до ст.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що сторони сумісного господарства не ведуть, на примирення не згодні, шлюбно-сімейні відносини остаточно припинені, суд вважає що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, інтересам їхніх дітей, шлюб між сторонами повинен бути розірваний, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, як встановлено судом, на підставі наданих доказів, сторони по справі мають двох неповнолітніх дітей- [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено та визнано відповідачем в судовому засіданні, що діти проживають разом із позивачем. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року -1779 гривень,з 1 липня -1859 гривень,з 1 грудня -1921 гривня та дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Разом із цим, суд критично оцінює та приходить до висновку щодо необґрунтованості позивачем розміру аліментів, які остання просить стягнути з відповідача. Зокрема, позивачем не наведено підстав стягнення з відповідача аліментів на утримання двох дітей саме в розмірі по 4000 грн. на кожну дитину щомісячно, зокрема, не зазначено доказів матеріальної можливості відповідача сплачувати аліменти в зазначеному розмірі. Відповідачем до суду надано довідки, згідно яких його посадовий оклад станом на березень 2021 року становить 6200 грн., тому, посилаючись на свій майновий стан він частково визнав позовні вимоги про стягнення з нього аліментів, а саме на суму по 1 500 грн. щомісяця на кожну дитину до досягнення ними повноліття. Позивачем на обґрунтування розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача у твердій грошовій сумі, надано довідку від 18.11.2020 року, виданої Комунальним початковим спеціалізованим мистецьким навчальним закладом «Дитяча школа мистецтв №6», згідно якої малолітня [PERSON] навчається у 1 класі музичного відділення з класу вокалу КПСМНЗ, щомісячна плата за навчання становить 400 грн. Також позивачем надано довідку №185, видану КНП «Міська дитяча поліклініка №14 від 22.12.2020 року, згідно якої [PERSON] потребує домашнього догляду як дитина-інвалід. Суд не приймає до уваги зазначені докази на підтвердження заявленого позивачем розміру аліментів, оскільки у відповідності до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). З аналізу положення вищевказаної статті вбачається, що навчання малолітньої [PERSON] у «Дитячій школі мистецтв №6» та перебування малолітнього [PERSON] на диспансерному обліку за своєю природою є додатковими витратами на дитину. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Суд вважає необхідним роз`яснити позивачу право на звернення до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення додаткових витрат на дітей. При визначенні розміру аліментів суд враховує те, що відповідачем не надано суду доказів перебування на його утриманні інших дітей, батьків чи інших осіб, не надано доказів стану здоров`я, який би перешкоджав відповідачу виконувати свої обов`язки по утриманню дітей. Під час судового розгляду не встановлено обставин, які б викликали необхідність встановлення мінімального рекомендованого розміру аліментів на утримання дитини та які б перешкоджали відповідачу сплачувати аліменти в більшому розмірі ніж передбачено ст.182 СК України. Суд враховує в якості доказу на підтвердження позовних вимог надану позивачем довідку, видану КЗ ДНЗ (ясла-садок) № 418 компенсуючого типу ХМР від 17.11.2020р. № 93/01-55, згідно якої [PERSON] відвідує зазначений заклад з листопада 2017 року. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів несення щомісячних витрат на утримання двох дітей в розмірі близько 16 000 грн., виходячи з рівного обов`язку батьків брати участь в матеріальному утриманні дітей та розміру аліментів, зазначеного в позовних вимогах. При цьому, суду не надано доказів підтвердження необхідності саме вказаної суми для забезпечення належного розвитку та належного рівня життя дітей. З урахуванням вказаного, враховуючи найкращі інтереси дітей та їх потреби, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання двох дітей в розмірі по 1 500 грн. на кожну дитину, щомісячно. При цьому, суд зазначає, що позивач не позбавлена права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів в разі зміни матеріального стану відповідача, а відповідач, в разі наявності підстав, має право звернутись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітніх дітей у розмірі 1500 грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, тобто з 02.11.2020 року і до досягнення дітьми повноліття. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial