Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої доньки сторін, [PERSON], [INFO], за місцем проживання позивача - Республіка Італія, Провінція Комо, місто Новедрате, вул. М.те Грінья, будинок 16. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на наступні обставини: позивач та відповідач є батьками малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано за рішенням Ковельського міськрайонного суду від 26 серпня 2014 року. Понад чотирьох років позивач мешкає в Італії, куди виїхала на заробітки у звязку з певними матеріальними труднощами, що виникли у сімї. На теперішній час позивач проживає в Італії на законних підставах, маючи посвідку та карту на проживання. Позивач є власником трикімнатної квартири в м. Новердрате (провінція Комо) по вул. М.те Грінья,16 загальною площею 80 кв.м., має постійне місце роботи та сталі доходи. Неповнолітня дочка сторін, на теперішній час, мешкає разом з позивачем в Республіці Італія. Для дитини облаштовано окрему кімнату, дитина забезпечена у повному обсязі матеріально, навчається у Початковій школі м. Новердрате, забезпечена підручниками, добре засвоює шкільний матеріал, додатково навчається з педагогами, товаришує з однолітками та однокласниками, соціально адаптована. Позивач спроможна забезпечити дитині як належний розвиток, здобуття освіти, так і умови для оздоровлення дитини. Дитині подобається нове місце проживання, вона не відчуває дискомфорту, повязаного з переїздом до іншої країни і виявляє бажання проживати з матірю. Батьки дитини позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], не дійшли згоди щодо місця проживання дитини, що спонукало позивача звернутись з відповідним позовом до суду. З покликанням на норми ст. 150, 157, 160,161,171 Сімейного Кодексу України, ст. 52 Конституції України, Конвенції про права дитини, Закону України «Про охорону дитинства» прохає задовольнити позов. У судовому засідання представник позивача [PERSON], а також позивач [PERSON], яка приймала участь у судовому засіданні 04 грудня 2015 року у режимі skype-конференції, позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві, прохають позов задовольнити, ухвалити рішенням, яким визначити місце проживання неповнолітньої доньки сторін, [PERSON], [INFO], за місцем проживання позивача - Республіка Італія, Провінція Комо, місто Новедрате, вул. М.те Грінья, будинок 16. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позову не визнав і заперечив проти його задоволення. Заперечуючи проти позову покликається на ті обставини, що понад чотирьох років мати дитини, [PERSON], мешкає в Республіці Італія, куди виїхала на заробітки. До серпня 2015 року малолітньою дочкою сторін опікувався відповідач. Зокрема дитині були забезпеченні нормальні умови проживання та навчання. Дитина завжди була доглянута, відвідувала гуртки, добре навчалась. Відповідач піклувався про стан здоровя дитини, її фізичний та духовний розвиток. Вважає, що в Італії дитина не зможе отримати такого рівня знань, які б могла отримати в Україні. Крім цього, прохає врахувати ту обставину, що батьки є рівними у своїх правах щодо дитини. На його думку малолітня дитина сторін незаконно перебуває на території Італії, а тому місце проживання дитини повинно бути визначене за місцем проживання батька. Заслухавши пояснення сторін, думку дитини, представника служби у справа дітей Ковельської районної державної адміністрації, показання свідків, суд дійшов висновку, що позов підставний і підлягає задоволенню. Згідно ст. 11,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її для самостійного життя та праці. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ст. 161 Сімейного Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Даними свідоцтва про народження серії 1-ЕГ №200300 від 05 серпня 2014 року доводиться та обставина, що позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO] (а.с.8). Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. У ході судового розгляду позивач [PERSON] визнала ту обставину, що понад чотирьох років вона проживає і працює в Республіці Італія, а малолітня дитина сторін, [PERSON], під час перебування позивача на заробітках, постійно проживала з батьком, відповідачем [PERSON] та матірю останнього, в смт. Голоби Ковельського району. Позивач не заперечила тієї обставини, що відповідач, за час перебування її на заробітках, опікувався дитиною, однак вказує на ту обставину, що її виїзд за межі України був обумовлений байдужим ставленням відповідача до матеріальних потреб сімї, у тому числі до потреб малолітньої дитини сторін. Зокрема, сімя певний час існувала за рахунок товару, який передавала мати позивачки з Італії і який вона продавала в смт. Голоби. Оскільки вказаних коштів явно не вистачало для задоволення потреб сімї, позивач вимушена була сама виїхати на заробітки до Італії. У ході судового розгляду встановлено, що упродовж усього часу перебування за межами України, позивач передавала на утримання дочки кошти, середньомісячна сума яких становила близько 100 Євро. Крім цього, позивач постійно передавала відповідачеві продукти харчування, речі. Вказана обставина доводиться відповідними письмовими доказами, що містяться у матеріалах справи, а саме документами про перевод позивачем грошових коштів (а.с.74-91). Не заперечуючи тієї обставини, що позивач дійсно постійно надавала матеріальну допомогу на утримання дочки, відповідач в судовому засіданні пояснив, що утримував дочку за кошти, які заробляв сам. Однак, як встановлено у ході судового розгляду і визнається відповідачем, упродовж останніх чотирьох-пяти років, будучи зареєстрованим, як фізична особа-підприємець, відповідач мав нульовий дохід. Відповідач не має постійного місця роботи та сталих заробітків. Крім цього, твердження відповідача щодо періодичного зайняття ним торгівельною діяльністю, спростовуються його ж поясненнями, з яких убачається, що близько пяти років він не має будь-яких торгівельних точок. У той же час матеріалами цивільної справи доводиться та обставина, що позивач [PERSON] проживає в Італії на законних підставах, має постійне місце проживання, роботи, сталі заробітки. Вказана обставина підтверджується посвідкою та картою на проживання, контрактом на проживання для домашньої роботи по найму, довідками про працевлаштування та доходи (а.с.1214, 18-32). Нотаріальним засвідченням від 03 вересня 2015 року доводиться та обставина, що позивач є власником квартири загальною площею 80 кв.м. в м. Новедрате, провінція Комо.(а.с.15-17). У той же час відповідач не має на праві приватної власності житла, не має постійної роботи та сталих заробітків. Під час судового розгляду 04 грудня 2015 року у режимі skype-конференції малолітня [PERSON] висловила свою думку, з приводу свого місця проживання. Пояснила, що любить обох батьків, дуже хотіла б проживати з обома батьками, однак розуміє, що це неможливо. Сумує за матірю та за батьком коли тих немає поруч. Свідомо, без будь-якого тиску, зробила свій вибір щодо визначення місця проживання. Хоче проживати з мамою в Італії. Пояснила, що у квартирі мами має окрему кімнату, домашніх тварин. Навчається у школі, перебуває у добрих стосунках з однокласниками та знайомими. Має успіхи у навчанні, вчителі у школі доброзичливі, окрім цього є педагог, яка займається з нею персонально. Пояснила, що їй подобається жити та навчатися в Італії, у майбутньому, більш адаптувавшись, хоче зайнятись музикою. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до вимог ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. За змістом ст. 15,16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. У ході судового розгляду встановлено і доводиться поясненнями сторін, показаннями свідка [PERSON] та обставина, що як за час спільного проживання позивача та відповідача, так і після виїзду позивача за межі України, малолітня дитина сторін утримувалась за кошти позивача [PERSON], оскільки відповідач [PERSON] фактично ніде не працював. Крім цього, саме з причини безвідповідального розпорядження відповідачем коштами, які надавались позивачем на утримання дитини, позивач вимушена була пересилати гроші на утримання дочки матері відповідача [PERSON]. У ході судового розгляду встановлено, що відповідач, упродовж останнього часу, чинив перешкоди у спілкуванні матері з дитиною. Заперечуючи вказану обставину, відповідач посилається на ту обставину, що для зручності у спілкуванні з дитиною змінив стартовий пакет. Однак не зміг пояснити чому не повідомив про цю обставину позивача і з якої причини обмежив спілкування матері та дитини за допомогою skype. Про наявність з боку відповідача перешкод у спілкуванні матері та дитини свідчить і та обставина, що позивач [PERSON] вимушена була звернутись до суду з позовною заявою про надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон та дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 22 січня 2015 року позов було задоволено частково. Надано дозвіл [PERSON] виготовити дитячий проїзний документ для виїзду зав кордон неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] та надано дозвіл на багаторазові короткочасні тимчасові виїзди за межі України до Італії (у тому числі транзитом через країни Шенгенської зони) та на зворотні вїзди на територію України неповнолітньої [PERSON] без згоди батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON], строком на один рік з дня набрання рішення суду законної сили. (а.с.123). Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] вказує на ту обставину, що позивач обманним шляхом вивезла дочку в Італію і дитина перебуває на території Італії незаконно, що тягне за собою повернення дитини за попереднім місцем проживання. Згідно ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Однак, рішенням Ковельського міськрайонного суду від 22 січня 2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон та дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька доводиться та обставина, що неповнолітня дитина сторін [PERSON], виїхала в Республіку Італія з матірю на законних підставах. Крім цього, як встановлено у ході судового розгляду, перед початком 2015/2016 навчального року позивач [PERSON] телефонувала відповідачеві з приводу повернення дитини в Україну. Зокрема пропонувала відповідачеві забрати дочку з м. Варшава, куди позивачка привезе її з Італії. Однак на свою пропозицію позивач отримала відмову. Відповідач, незважаючи на наявність відкритої візи, наявність транспортного засобу, коштів та вільного часу, відмовився їхати по дитину у м. Варшава, запропонувавши привезти дитину до кордону з Україною. У ході судового розгляду свідок [PERSON] показала, що відповідач [PERSON] спонукав малолітню дочку [PERSON] залишити матір та повернутися до нього в смт. Голоби, оскільки у противному випадку його заберуть в АТО. У ході судового розгляду відповідач [PERSON] визнав ту обставину, що дійсно спілкуючись з дочкою, говорив їй про те, що його можуть забрати в АТО, однак вважає, що такі його виказування носили абстрактний характер. На думку суду використання батьками почуття любові та прихильності дитини у власних інтересах, суперечить змісту ст. 155 СК України, адже батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Генеральною асамблеєю Організації об'єднаних націй 20 листопада 1959 року було проголошено Декларацію прав дитини, яку визнає держава Україна та дотримується її принципів. Відповідно до принципів Декларації прав дитини батьки неповнолітньої дитини зобов'язані забезпечувати їй спеціальний режим, освіту і піклування, необхідні з огляду на її особистий стан, дитина повинна зростати в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. 6-ий принцип Декларації передбачає, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 12 Конвенції про права дитини регламентовано, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Вирішуючи питання щодо визначення місця проживання дитини, суд враховує наступне: думку неповнолітньої [PERSON], щодо визначення її місця проживання, а саме бажання дитини проживати з матірю. Також суд враховує ту обставину, що позивач має в Республіці Італія власне житло, постійну роботу, за час проживання окремо від дитини, постійно дбала про матеріальне забезпечення дитини, її фізичний та духовний розвиток, вимушена була виїхати в республіку Італія, щоб забезпечити сімю матеріально. Також виходить з інтересів дитини, яка на час розгляду даної справи мешкає разом з матірю, позивачкою [PERSON], в Республіці Італія, забезпечена житлом, усім необхідним для її фізичного та духовного розвитку, навчається у Початковій школі м. Новердрате, соціально адаптована, задоволена умовами проживання та навчання в Італії, набула друзів та знайомих. Також суд враховує, що як за час перебування позивача в Республіці Італія, так і на час розгляду даної справи, відповідач [PERSON] не мав і не має постійного місця роботи, сталих доходів. Крім цього, доводи відповідача, щодо неналежного рівня освіти в Республіці Італія, носять характер припущень. Служба у справах дітей Ковельської РДА рекомендує визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], за місцем проживання матері, [PERSON] (інформаційний лист №421/01-21 від 11.12.2015 року п.с.133-134). Враховуючи наведене, а також те, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та прав і інтересів дитини, відповідає ст.16 ЦК України, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved