Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні кімнатою площею 18,1 кв.м. в квартирі [ADDRESS] та вселення в кімнату. Позовні вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить 2/5 частини квартири [ADDRESS]. Згідно рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 16.06.2014 року їй разом із дітьми встановлено право користування житловими кімнатами площами 18,2 та 18,1 кв.м., а за [PERSON] - кімнатою житловою площею 13,4 кв.м. Незважаючи на рішення суду, відповідач продовжує займати кімнату площею 18,1 кв.м. своїми меблями та речами особистого користування, чим чинить перешкоди у користуванні нею. 20.07.2015 року [PERSON] подав до Івано-Франківського міського суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про усунення перешкод у володінні, користуванні, розпорядженні житловою кімнатою площею 18,1 м.кв. У зустрічній позовній заяві зазначено, що згідно рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 16.06.2014 року [PERSON] надано в користування кімнату площею 18,1 кв.м. Оскільки, спірна кімната є приватною власністю позивача (за зустрічним позовом) у відповідності до рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.10.2012 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.05.2013 року, то позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими та безпідставними. [PERSON] разом із дітьми вже більше року користується вказаною кімнатою, вся кімната по периметру зайнята речами позивачки(за первісним позовом). У спірній кімнаті знаходиться тільки меблева стінка позивача(за зустріним позовом), де в одній шафі лежить одяг, а в іншій книги та різноманітні дитячі речі. Ніяких перешкод у користуванні кімнатою позивач (за зустрічним позовом) не чинить, навпаки наявність мебельної стінки покращує благоустрій для дітей, сприяє покращенню умов для проживання. Позовні вимоги [PERSON] спрямовані на встановлення дверного замку та обмеження позивача (за зустрічним позовом) в праві власності, оскільки, спірна кімната є власністю [PERSON] На підставі наведеного просив позовні вимоги зустрічного позову задоволити. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.12.2015 року позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] обєднано в одне провадження (а.с.112). Представник [PERSON]Я.(позивачки за первісним, відповідачки за зустрічним позовом) - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримав в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та наданих додаткових поясненнях, просив задоволити в повному обсязі. Щодо вимог зустрічного позову, то просив відмовити у їх задоволенні, оскільки, твердження [PERSON] що спірна кімната є його приватною власністю, а встановлення дверного замка обмеженням права власності є надуманим, так як немає реального поділу квартири. Наявність у кімнаті меблевої стінки є порушенням рішення суду щодо встановлення порядку користування квартирою. Внаслідок невиконання рішення суду зі сторони [PERSON], [PERSON] змушена була залишити квартиру та переїхати разом з дітьми проживати до м.Запоріжжя. Позивач(за зустрічним позовом, відповідач за первісним) [PERSON] просив в задоволенні первісного позову відмовити, оскільки, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з вересня 2015 року, а згодом забрала і дітей. Таким чином жодних перешкод у користуванні кімнатою їй не чиниться, а позовні вимоги є надуманити та безпідставними. Вимоги зустрічного позову просив задоволити в повному обсязі з підстав наведених у ньому. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду повідомили, що є сусідами [PERSON] [PERSON] проживала у квартирі №30 до вересня 2015 року, з того часу її більше не бачили, а з січня-лютого 2017 року забрала також і дітей. [PERSON] на даний час проживає у квартирі сам. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення частково, а в задоволенні зустрічного слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності з визначеними частками, а саме [PERSON] 3/5 частки вартістю 228 387 грн. та [PERSON] 2/5 частки вартістю 152 252,40 грн., згідно рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.10.2012 року (а.с.78-81). Згідно копії [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.06.2013 року [PERSON] зареєстрував право власності на 3/5 частини квартири [ADDRESS] (а.с.82). Рішенням апеляційного суду Івано-Франківськї області від 16.06.2014 року встановлено порядок користування за [PERSON] кімнатою житловою площею 13,4 кв.м., а за [PERSON] разом із дітьми [PERSON], [PERSON], [PERSON] право користування житловими кімнатами площами 18,2 та 18,1 кв.м. (а.с.5-7). За вимогами ст.ст. 150, 156 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За вимогами ст.. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як слідує зі ст. 358 ЦК України кожен із власників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна, яка відповідає його частці. Статтею 391 ЦК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При вирішенні зазначених спорів, судам належить не тільки констатувати факт чинення перешкод власнику майна, але слід встановлювати, які саме перешкоди чинить відповідач. [PERSON] у своїй позовній заяві зазначає, що у виділеній їй у користування кімнаті площею 18,1 кв.м. знаходиться мебельна стінка та особисті речі [PERSON] вказані факти в судовому засіданні підтвердив [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Посилання [PERSON] на те, що мебельна стінка покращує благоустрій дітей, сприяє покращенню умов проживання, суд до уваги не бере, так як там знаходяться особисті речі [PERSON], якими він користується, у звязку з чим, [PERSON] позбавлена можливості обмежити доступ [PERSON] до вказаної кімнати, де зберігаються і її особисті речі. Твердження [PERSON], що встановлення дверного замка до кімнати площею 18,1 кв.м. є обмеженням його у праві власності, оскільки, вказана кімната є його приватною властю є необгрунтованим та не підтвердженим жодними доказами, оскільки, згідно рішення апеляційного суду Івано-Франківської області між сторонами не проведено реального поділу квартири, а тому, стверджувати котра із кімнат перебуває у власності кожного із сторін не вбачається можливим. Крім цього, [PERSON] в судовому засіданні особливу увагу суду звертав на те, що [PERSON] з вересня 2015 року не проживає у спірній квартирі, що підтверджується також і поясненнями свідків, що в свою чергу спростовує її позовні вимоги. Однак, представник [PERSON] - [PERSON] повідомив, що причиною переїзду його довірительки стали постійні конфліктні ситуації, які виникали між колишнім подружжям, в тому числі в присутності дітей, що підтверджується наявними в матеріалах справи неодноразовими зверненннями до правоохоронних органів. Крім цього, вона не могла вільно користуватись кімнатою площею 18,1 кв.м., а разом із трьома дітьми проживала в одній кімнаті площею 18,2 кв.м. Однак, після отриманої 19.09.2015 року травми хребта змушена була переїхати в м.Запоріжжя, оскільки, створені зі сторони [PERSON]В, умови проживання були неприйнятними. Стаття 383 ЦК визначає основні права власників житлового будинку або квартири. Одним з найважливіших їхніх прав є можливість власника використовувати квартиру або будинок для власного проживання або проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Оскільки економічною основою кожного суспільства є власність у різних її формах, то одним із найголовніших об'єктів державного захисту виступає саме право власності. При цьому законодавство, зокрема Конституція, Цивільний кодекс надають усім власникам рівні умови для захисту права власності. У ст. 386 ЦК закріплено основні правові засади захисту права власності в Україні, які базуються на принципі рівності захисту права власності всіх його суб'єктів (фізичних і юридичних осіб, держави, територіальних громад). Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у користуванні виділеною їй кімнато площею 18,1 кв.м. Також, суд звертає увагу на те, що користування майном є однією зі складових права власності (ст.ст. 317, 319 ЦК України), а тому, виділення кімнати площею 81,1 кв.м. у користування [PERSON] не позбавляє [PERSON] права власності на 3/5 частки квартири [ADDRESS]. Що стосується позовної вимоги [PERSON] про вселення її разом із дітьми в кімнату площею 18,1 кв.м., то вказана вимога є передчасною та необгрунтованою, оскільки, [PERSON] в добровільному порядку виїхала з спірної квартири, жодних дій зі сторони [PERSON] щодо її виселення вчинено не було, а тому і підстав для вселення в судовому порядку на даний час немає. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. На підставі вищенаведеного, беручи до уваги матеріали справи, пояснення учасників процесу, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, а в задоволенні зустрічного слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] понесені ним судові витрати. На підставі ст.ст. 319, 358, 383, 391 ЦК України, ст.ст.150, 156, 162 ЖК,

Outcome: approved