Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом - будинком [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що їй на праві приватної власності на підставі договору дарування житлового будинку від 28 квітня 1993 року, реєстраційний №2-1574, належить житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS]. В зазначеному житловому будинку з 17 листопада 1997 року зареєстрований відповідач по справі [PERSON], однак останній тривалий час в даному будинку не проживає, так як 15 червня 2000 року був засуджений вироком судової колегії у кримінальних справах Харківського обласного суду за ст.ст. 94, 93 п.п. «ж», «з», ч. 1 ст. 229-6, ст. 42 КК України до довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму. Вирок набув чинності 12 вересня 2000 року і звернутий до виконання. Відповідач не сплачує комунальні платежі, не отримує поштову кореспонденцію, його особистих речей в спірному будинку немає. Позивач [PERSON], належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи /а.с. 86/, в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала /а.с. 90/. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, до суду надійшла з Житомирської установи виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№8), де він відбуває покарання, його заява, в якій він зазначив, що проти позовних вимог позивача заперечує /а.с. 48/. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Височанської селищної ради Харківського району Харківської області належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи /а.с. 87/, в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що проти задоволення позову не заперечує /а.с. 80, 88/. У зв'язку з тим, що розгляд справи відбувся у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування, реєстраційний №2-1374 від 28 квітня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Харківського району державної нотаріальної контори, належить житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-10). В зазначеному житловому будинку зареєстрований колишній чоловік позивача - відповідач по справі [PERSON], що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області від 30 вересня 2015 року (а.с. 35) та будинковою книгою для прописки громадян (а.с. 11-19). Вироком судової колегії у кримінальних справах Харківського обласного суду від 15 червня 2000 року [PERSON] засуджено за ст.ст. 94, 93 п.п. «ж», «з», ч. 1 ст. 229-6 ст. 42 КК України до довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму. Ухвалою Верховного Суду України від 12 вересня 2000 року вирок суду від 15 червня 2000 року стосовно [PERSON] залишено без змін. Вирок набув чинності 12 вересня 2000 року і звернутий до виконання /а.с. 24/. [PERSON] відбуває покарання в Житомирській установі виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№8) (а.с.24, а.с 25-32). Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 червня 2016 року. Судове рішення набрало законної сили. Наявність реєстрації відповідача у спірному житловому будинку перешкоджає позивачу здійснювати право власності, оскільки передбачає право відповідача на користування житловим приміщенням за місцем реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України закріплено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідач більше не є членом сім'ї позивача. Судом встановлено, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з 2000 року, так як перебуває в місцях позбавлення волі, що підтверджується актом депутата Височанської селищної ради [PERSON] від 21 вересня 2015 року складеного у присутності свідків [PERSON], [PERSON], засвідченого секретарем Височанської селищної ради Харківського району Харківської області (а.с. 33). Порушене право власника житла, щодо усунення перешкод у здійсненні ним права власника, підлягає захисту. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. З огляду на вищезазначене, вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved