Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання частково недійсним кредитного договору. Свій позов обґрунтовує тим, що 03.03.2008 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № 358/С, за умовами якого останній зобовязався надати позичальнику кредит в сумі 50000,00 доларів США під 16 % річних, а позичальник зобовязався повернути кредит рівними частинами згідно графіку з кінцевим терміном повернення 01.03.2018 року. Вказує, що протягом 2008-2013 років вона добросовісно виконувала свої зобовязання з повернення кредитних коштів, перерахувавши в зазначений період на користь банку 58419,30 доларів США. Проте, у грудні 2015 року банк звернувся з позовом до неї та поручителів про стягнення заборгованості за договором в сумі 62892,58 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.12.2015 року складає 1474830,95 грн. На підтвердження розміру заборгованості банк надав письмовий розрахунок заборгованості станом на 16.12.2015 року, відповідно до якого сума заборгованості 62892,58 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.12.2015 року складає 1474830,95 грн. складається з: 59887,54 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 1404362,81 грн. заборгованість за кредитом, з них: 34483,47 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 808637,37 грн. заборгованість за тілом кредиту; 13465,40 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 315693,28 грн. заборгованість за процентами; 11941,67 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 280032,16 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань; 10,66 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ -250,00 грн. штраф фіксована частина; 2994,38 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 70218,14 грн. штраф відсоткова частина. Зазначає, що в ході вивчення документів, зокрема графіку погашення заборгованості нею було виявлено, що банку в рахунок погашення відсотків за користування кредитом безпідставно нарахував та стягнув би з неї на кінцеву дату повернення кредиту 01.03.2018 року 739,00 доларів США. Крім того, вказує, що станом на дату розрахунку заборгованості 16.12.2015 року банк нарахував та намагається примусово стягнути з неї зайвих 696,67 доларів США, а за період з 15.04.2008 року по 23.05.2013 року (дату останнього платежу по погашенню процентів) банк стягнув з неї зайвих коштів по відсотках в сумі 662,54 доларів США. Зазначає, що можливість такого позадоговірного стягнення виникла внаслідок умисних дій відповідача, які полягали у запровадженні ануїтентної схеми погашення заборгованості, на основі якої був розроблений та погоджений сторонами графік погашення кредиту - Додаток № 1 до Кредитного договору, який є його невід'ємною частиною. Так, за перший місяць користування кредитними коштами в сумі 50000,00 доларів США (період з 15.03.2008 року по 15.04.2008 року) за графіком погашення кредиту банком нараховано, а нею фактично сплачено відсотки в розмірі 755,56 доларів США, при тому що розмір відсотків відповідно до п. 4.1. Кредитного договору (16% річних) становить лише 665,60 доларів США. Тобто, переплата складає 85,54 доларів США. В подальшому, такі переплати відбувалися за кожним платежем, що підтверджується перерахунком розміру відсотків за кожним з цих платежів. Зокрема, фактична відсоткова ставка за якою банк нараховував та стягував відсотки з неї становила: у 2008 році - 16,32%; 2009 році - 16,12%; 2010 році - 16,16%; 2011 році - 16,19%; 2012 році - 16,36%; 2013 році - 16,13%; 2014 році - 16,22%; 2015 році - 16,15%; 2016 році 16,2 %, у 2017 році - 16,15 % і лише за три місяці 2018 року була зменшена до 3,36 %. Середня відсоткова ставка за період 10 років становила - 16,2 % річних на відміну від рівня відсоткової ставки встановленої п. 1.4. Кредитного договору. Вважає, що умови кредитних договорів є несправедливими, а тому підлягають визнанню недійсними. Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати недійсним графік погашення кредиту, відсотків і винагороди (Додаток № 1 до вищевказаного кредитного договору) та визнати недійсним п. 4.1 даного кредитного договору. В ході судового розгляду позивач збільшила позовні вимоги, просила суд визнати недійсним графік погашення кредиту, відсотків і винагороди (Додаток № 1 до Кредитного договору від 03.03.2008 року № 358/С, укладеного між нею та ПАТ КБ «Приватбанк», п. 4.1. даного кредитного договору та сам кредитний договір, вказуючи, що в порушення вимог\~Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, при укладенні оспорюваного договору відповідач не ознайомив її з альтернативними способами кредитування (ануїтентний/диференційований), про переваги та недоліки альтернативних схем, що позбавило її її можливості обєктивно оцінити наслідки укладення даного договору. Крім того, при розрахунку ануїтентного способу погашення кредиту, банком неправильно розраховано повну вартість кредиту з різницею в розмірі 1089,75 грн. При цьому умови договору не відповідають принципам справедливості, добросовісності та розумності, а також, видача банком кредиту в іноземній валюті проводилась без наявності індивідуальної ліцензії на вчинення таких дій. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник [PERSON] підтримали позовні вимоги. Просили суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила суд відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення сторін у справі, спеціаліста [PERSON], дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 03.03.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № 358/С, за умовами якого останній зобовязався надати позичальнику кредит в сумі 50000,00 доларів США під 16 % річних, а позичальник зобовязався повернути кредит рівними частинами згідно графіку з кінцевим терміном повернення 01.03.2018 року (а.с. 5, 6). П. 2.2.2. договору позичальник зобовязався сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.п. 2.3.1, 2.3.2, 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.11, 4.12 цього договору, а також відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, що зазначені в додатку № 1 до цього договору (а.с. 5 зворот). Згідно п. 2.2.3. договору позичальник зобовязався здійснювати погашення кредиту в дату сплати відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, що зазначені в додатку № 1 до цього договору, з урахуванням п. 4.11 даного договору (а.с. 5). Відповідно до п. 4.3. договору при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.3, 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.11 даного договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 32 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості (а.с. 5 зворот). Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: порушення умовами договору принципу добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призведення умовами договору до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдання умовами договору шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~ст. 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін мас бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1, ч. 3\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Аналіз оспорюваного позивачем кредитного договору з додатками, а також та обставина, що після укладення кредитного договору позивач постійно і тривалий час виконувала його умови, що свідчить про її погодження з умовами договору дають підстави для висновку, що позивач, підписуючи цей договір, вважала його умови цілком прийнятними і справедливими по відношенню до себе. Разом з тим, згідно виписки по рахунку та розрахунку заборгованості вбачається, що відсоткова ставка була встановлена за договором в розмірі 16 % річних, яка лишилась незмінною. Тому, суд не приймає до уваги посилання позивача, що банком невірно було встановлено відсоткову ставку, оскільки останньою не враховано, що внаслідок виникнення простроченої заборгованості відповідно до п. 4.3. кредитного договору передбачене нарахування відсотків в розмірі 32 % річних. Враховуючи наведене, судом не встановлено, що положення кредитного договору містять умови, що викладені з порушенням засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність, включають умови, які є несправедливі, а аудиторський звіт незалежного аудитора щодо перевірки відповідності укладеного договору вимогам чинного законодавства та наявності усіх істотних умов кредитного договору не є належним та беззаперечним доказом невідповідності умов договору вимогам законодавства. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (ст. 212 ЦПК України). Проте, позивач та її представник, після роз'ясненого судом права заявити клопотання про призначення відповідної експертизи, таким правом не скористались. Разом з тим, посилання позивача про обовязковість отримання банком індивідуальних ліцензій Національного банку України для здійснення валютних операцій, а саме: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, є безпідставним та спростовується наступним. Так, відповідно до\~ст. 5 Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не погребують індивідуальної ліцензії, на весь період /дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто виходячи з положень ст.5 Декрету, можна зробити висновок, що генеральні ліцензії видаються Національним банком лише певному колу субєктів: банкам, фінустановам та оператору поштового зв'язку на здійснення ними валютних операцій на постійній основі. Натомість індивідуальні ліцензії можуть видаватися всім субєктам (резиденти і нерезиденти) на здійснення лише разової валютної операції, при цьому у Декреті визначено вичерпний перелік таких операцій. Крім цього, Національним банком прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, відповідно до п. 5.3. якого письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з\~Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93\~за\~№ 15-93. Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Оскільки банк отримав банківську ліцензію та дозвіл Національного банку на здійснення операцій з валютними цінностями, він має право на постійній основі здійснювати операції з щодо розміщення іноземної валюти. Відповідно до п. «в» ч.4, ст. 5 Декрету, індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. А тому, твердження позивача про обовязковість отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті незалежно від сум та термінів грошових коштів, які надаються банком, не відповідає положенням\~ст.19 Конституції України\~за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобов'язань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національного банку для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Отже, з врахуванням викладеного суд вважає, що банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. У відповідності до\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Всупереч\~ст. 60 ЦПК України\~ позивач та його представник не представили суду доказів та не зазначили беззаперечних доводів, які б свідчили про укладення договору з порушенням вимог чинного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача заявив про застосування позовної давності до вирішення даного спору. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Що стосується пропуску строку позовної давності, то суд вважає, що позивачем не пропущено строки позовної давності, оскільки дані правовідносини носять триваючий характер. А тому, дослідивши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають через їх безпідставність.

Outcome: dismissed