Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи його тим, що 22 квітня 1993 року Бурштинською міською радою Галицького району Івано-Франківської області зареєстровано шлюб між сторонами про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 36, згідно свідоцтва про одруження серії І-НМ № 409095 Від шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO], яка на даний час є повнолітньою. Вказує, що причиною розірвання шлюбу є те, що спільне життя з відповідачем не склалося через втрату взаєморозуміння та постійні суперечки. Фактично шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведуть. Вважає, що сімя розпалася та подальше існування їх сім`ї є неможливим. Просить шлюб розірвати, після розлучення прізвище не змінювати. Позивачка подала заяву, в якій просить даний позов розглядати за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, зважаючи на заяву Позивача, в якій вона не заперечувала проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про одруження серії І-НМ № 409095 від 22.04.1993 року сторони зареєстрували шлюб 22.04.1993 року у Бурштинській міській раді Галицького району Івано-Франківської області, актовий запис № 36. Від шлюбу них народилася донька [PERSON], [INFO], яка на даний час є повнолітньою. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом предявлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. В ході розгляду справи встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання та продовження шлюбних відносин, почуття любові між сторонами втрачено, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, примирення між подружжям та збереження сімї неможливе, і це буде суперечити інтересам та волі обох сторін. При зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що сімя фактично розпалася і шлюб існує формально. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2статті 112 Сімейного кодексу України). Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сімю не бажають, Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, Суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. На підставі ст.ст. 105 ч.3, ч.2 ст. 104, ч.1 ст. 110, ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved