Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить зняти заборону з квартири. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що під час оформлення спадкового майна після смерті її матері- [PERSON] , а саме квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , позивач дізналась про наявність заборони, накладеної відповідно до матеріалів виконавчого провадження №31470691 від 16.03.2012 року, щодо стягнення заборгованості за послуги опалення на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі». 23.10.2018 року зазначена заборгованість позивачем була повністю погашена, у зв`язку із чим вона 07.11.2018 року звернулась до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області із заявою про зняття арешту на відчуження нерухомого майна. Однак [PERSON] було відмовлено у задоволенні її заяви через знищення даного виконавчого провадження за закінченням терміну зберігання, а будь яка інформація в Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутня, внаслідок чого виконавець не має повноважень власноруч зняти заборону з квартири. Зважаючи на вищевикладене позивач змушений звернутись до суду для захисту свої майнових прав. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.01.2019 року зазначену позовну заяву було залишено без руху та надано позивачеві строк на усунення недоліків. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.02.2019 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 31.07.2019 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши вступне слово позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 19.01.2009 року № [NUMBER] , виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету ХМР (а.с.7). [INFO] одна із співвласниць [PERSON] померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть від 01.02.2012 року серія [NUMBER] , видана відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову, актовий запис №1561 (а.с.6). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, у зв`язку із чим позивач звернулась до Десятої нотаріальної контори. Згідно наданої позивачу відповіді №3458101-16 від 19.12.2018 року стало відомо, що на квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS] накладено заборону відчуження в рамках виконавчого провадження №31470691 з примусового виконання виконавчого листа №2-3032/10, виданого 06.05.2010 року Дзержинським районним судом м. Харкова, про солідарне стягнення з боржників, в тому числі і [PERSON] , на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованості за опалення та гарячу воду (а.с.9). Відповідно до інформаційної довідки для виконавчої служби від 05.12.2018 року №4152, наданої КП «ХТМ», заборгованість за вищезазначеним виконавчим листом погашена у повному обсязі (а.с.8). На підставі того, що заборгованість була сплачена, [PERSON] , яка є однією з співвласників квартири, звернулась до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харків ГТУЮ в Харківській області із заявою про зняття заборони з зазначеної квартири. Згідно відповіді Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харків ГТУЮ в Харківській області від 13.11.2018 р. №44997, зазначено, що у зв`язку із тим, що виконавче провадження було знищено за закінченням строків зберігання, а в Автоматизованій системі виконавчих проваджень відомості про нього відсутні, виконавці не мають повноважень самостійно зняти заборону за вказаним виконавчим провадженням, оскільки воно не перебуває на виконанні (а.с.10). У зв`язку із вищезазначеним позивач звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова за захистом своїх майнових прав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1ст. 4 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч.3 та ч.4 ст.12, ч.1 та ч.2 ст.13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Нормами частин 1 та 2 ст.321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Згідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року по справі №658/715/16-ц, у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства (пункт 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016. Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» , особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.ст.316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно відповіді №44997 від 13.11.2018 року, наданої начальником Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харків ГТУЮ в Харківській області, 15.06.2012 року державним виконавцем відділу було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п.3 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла до 05.10.2016 року). Відповідно до ч.1, 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла до 05.10.2016 року), у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби,офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Всупереч вказаної норми, державним виконавцем при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.06.2012 року, не було вирішено питання про зняття арешту з майна співвласників, в тому числі і [PERSON] , а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . Крім того у відповідності до ч.4, 5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 05.10.2016 року) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, виходячи зі змісту статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 05.10.2016 року), правом зняти арешт (заборону) за виконавчим провадженням, яке не перебуває на виконанні відділу або відомості щодо якого відсутні у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень та Автоматизованій системі виконавчого провадження, державний виконавець не наділений, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із позовом про зняття накладеної заборони на майно. Аналізуючи вищевказані обставини справи та надані докази, суд приходить до висновку, що на даний час відсутні будь-які підстави для накладення заборони на вищевказане нерухоме майно у зв`язку з відсутністю заборгованості позивача перед стягувачем та закінченням виконавчого провадження, а тому накладений арешт підлягає скасуванню. Існування обтяження у вигляді арешту на спірне майно створює перешкоди позивачу в реалізації права власності, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі викладеного, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: approved