Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам, пені за несплату аліментів, аліментів за весь період до досягнення дитиною повноліття, в квітні 2018 року позовні вимоги були уточнені, а саме, позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання сина [PERSON] Давіда, [INFO], в розмірі 7\~800 грн. щомісяця, починаючи з моменту звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 30 жовтня 2025 року, та стягнути аліменти на утримання дитини за останні три роки, що передували зверненню до суду, в розмірі 279\~828 грн. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що відповідач є батьком [PERSON] Давіда, а тому відповідно до вимог закону зобовязаний приймати участь в його утриманні, але відповідач обовязок не виконує, не зважаючи на те, що [PERSON] вживала заходи щодо отримання коштів на утримання дитини. В судове засідання представник позивача не зявився, надав до суду заяву в якій просив слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач та його представник у судове засідання не зявилися, повідомлялися належним чином про час та місце судового засідання. Від представника відповідача надійшла заява про слухання справи у його відсутність, в якій він просив суд відмовити у задоволенні позову. В матеріалах справи є заперечення на позов та письмові пояснення відповідача, які ним подавалися на первісні позовні вимоги. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 15 грудня 2017 року набрав чинності\~Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Згідно з п.п. 9 п. 1\~Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У відповідності до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що 15 лютого 2002 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який було зареєстровано в [INFO], округ Лос-Анжелес, Каліфорнія, Сполучені Штати Америки. Під час шлюбу, 30 жовтня 2007 року, у сторін народився син [PERSON]. 21листопада 2012 року Вищий суд штату Каліфорнія Округу Лос-Анджелес у справі № BD553382, ухвалив рішення, яким розірвав шлюб між сторонами, а згідно п. «А» розділу 4 «Матеріальна підтримка дитини» вказаного рішення, [PERSON] продовжує виплачувати позивачу суму в розмірі 300 доларів США кожного місяця, тобто здійснює матеріальну підтримку неповнолітньої дитини до тих пір, поки вона не досягне 18 років, до смерті, одруження або звільнення від батьківської опіки будь-який іншим чином, або якщо суд не ухвалить інше рішення, залежно від того, що виникне першим. В п. «Б» розділу 4 «Матеріальна підтримка дитини» вказаного рішення зазначається: «Сторони передбачають і заявляють, що (1) Вони повністю повідомлені про свої права щодо матеріальної підтримки дитини; (2) Наказ, який міститься у цьому рішенні, було узгоджено без будь-якого примусу або насильства; (3) Угоду укладено на користь дитини; (4) Потреби дитини будуть належним чином задовольняються встановленою сумою; (5) Сторони заявляють, що право на отримання матеріальної підтримки не передавалося округу відповідно до розділу 11477 Закону «Про соціальне матеріальне забезпечення», а також заяву про надання матеріальної допомоги не зроблено». Вищевказані обставини сторонами не оспорювалися, що вбачається зі змісту заяв по суті справи. Відповідно до ч. 2\~ст. 150 СК України\~батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідноч.1 ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)\~стан здоров'я\~та матеріальне\~становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1)\~наявність на\~праві власності,\~володіння та/або\~користування у\~платника аліментів\~майна та\~майнових прав,\~у тому\~числі рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових коштів,\~виключних прав\~на результати\~інтелектуальної діяльності,\~корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4)\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зважаючи на вищезазначені норми діючого законодавства, у разі спору між батьками щодо розміру участі в утриманні дитини того з батьків, який проживає окремо від дитини, суд може визначити розмір аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, враховуючи перелічені в ст. 182 СК України обставини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р.\~ в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як вбачається зі змісту принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р. дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до принципів 4, 6-8 Декларації прав дитини від 20.11.1959 рокудитина має користуватися благами соціального забезпечення, їй має належати право на здорове зростання і розвиток, право на належне харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння.Дитині має бути забезпечена повна можливість відпочинку та ігор, спрямованих на цілі освіти. Суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Дитина за будь-яких обставин має бути серед тих, які першими одержують захист і допомогу. Враховуючи наведене, батьки, а також державні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення та суди повинні вирішувати спір, який стосується прав та інтересів неповнолітніх, виходячи насамперед з інтересів дітей та дотримання і забезпечення їх прав на здорове зростання, відпочинок, розвиток здібностей тощо. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема єпримусове виконання добровільно не виконаного обовязку. Приймаючи до уваги вищезазначене, оскільки відповідач не надав доказів знаходження на його утримання інших осіб та наявності в нього проблем зі здоровям, має у власності ? частину квартири [ADDRESS] і погодився з рішенням Вищого суду штату Каліфорнія Округу Лос-Анджелес від 21.11.2012 року, суд, зважаючи в першу чергу на інтереси дитини, вважає за доцільне стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 6\~000 грн. на місяць. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати. Суд проаналізувавши вищевказане рішення Вищого суду штату Каліфорнія Округу Лос-Анджелес, в тому числі п. п. «А» та «Б» розділу 4 «Матеріальна підтримка дитини», приходить до висновку, що обовязок батька та розмір його участі в утриманні дитини був сторонами погоджений у 2012 році, але оскільки відповідач не надав доказів виконання ним вказаного обовязку, приймаючи до уваги, що позивачка звернулася до суду з первісним позовом у липні 2014 року, що свідчить про вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача з вказаного періоду, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий час, а саме, про стягнення аліментів за останні три роки з моменту звернення позивача з вимогою про стягнення аліментів, тобто з квітня 2018 року по квітень 2015 рік в розмірі 216\~000 грн., виходячи з щомісячного розміру аліментів 6\~000 грн. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі704,8 грн.

Outcome: partial