Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування належним їй на праві власності житловим приміщенням, розташованим по [ADDRESS] . Свої вимоги обгрунтовує тим, що відповідачка є колишньою дружиною її внука [PERSON] , яка в липні 2016 року зареєструвалась у її будинку, але фактично в ньому не проживала і не проживає, чим порушує її права власника житла. Представник позивачки в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з вищевказаних підстав. Пояснила, що відповідачка у материному житлі була зареєстрована на прохання сина, оскільки вони на той час перебували в шлюбі; однак відповідачка жодного дня у їх будинку не проживала, а мешкала з сином на орендованій квартирі у м. Чернігові, де й працювали; комунальними послугами не користувалась та їх не оплачувала, речей відповідачки у будинку матері немає. В останній час на їх адресу стали надходити численні телефонні дзвінки, листи, приїздити працівники поліції з приводу отримання відповідачкою кредитів, її шахрайських дій стосовно громадян. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка належним чином та своєчасно повідомлялась про дату, час і місце слухання справи за місцем реєстраційного обліку (ч.7, 8 ст.128 ЦПК України), фактичного проживання та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (ч.11 ст.128 ЦПК України), що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, відповідною публікацією від 18.02.2020р., але в судове засідання не з`явилась, про причини неприбуття не повідомила, відзиву на позов не подала. Тому, зі згоди представника позивачки суд ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивачки, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. За змістом положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено органом реєстрації за наявності відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.317, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Приписами ст.391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз положень гл.32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З показань допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] вбачається, що [PERSON] в будинку [PERSON] лише була зареєстрована, оскільки певний час перебувала в шлюбі з її онуком [PERSON] , але ніколи не проживала, комунальними послугами не користувалась, інколи привозила дитину в гості; позивачка не чинила перешкод відповідачці у користуванні житлом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] являється одноособовим власником житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] . Відповідачка по справі [PERSON] з 21 травня 2016 року була замужем за онуком позивачки [PERSON] , шлюб між якими розірвано за рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2019 року. [PERSON] з липня 2016 року значиться зареєстрованою в будинку позивачки, але фактично там ніколи не проживала, комунальними послугами не користувалась, участі в утриманні житла не брала, ніяких зв`язків з позивачкою не підтримує. Зазначені обставини підтверджуються копіями паспорту, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.07.2001р., інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копіями свідоцтва про шлюб, рішення суду від 16.10.2019р., довідками Миколаївського старостинського округу Борзнянської міської ради №231 від 19.11.2019р., №4 від 24.01.2020р., показаннями допитаних свідків. Відповідачкою всупереч положенням ст.12, 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження поважності причин її тривалого непроживання у житловому помешканні позивачки. Таким чином, оскільки [PERSON] не має наміру надати належний їй на праві приватної власності житловий будинок для проживання відповідачці, а вона спільним побутом з позивачкою не пов`язана й не проживає в її будинку без поважних причин понад 3,5 роки і в добровільному порядку не бажає вирішити питання про зняття з реєстраційного обліку з даного помешкання, що перешкоджає позивачці використовувати всі правомочності власника житла, порушуючи цим самим його законні права та інтереси, то суд вважає вимоги [PERSON] обгрунтованими й такими, що підлягають задоволенню. Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 14.08.2019р. по справі №702/101/18. На підставі викладеного,

Outcome: approved