Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до Військово - цивільної адміністрації м. Щастя Новоайдарського району Луганської області про визнання права власності на майно. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 12.01.2005 року нею було укладено договір купівлі - продажу квартири, за умовами якого вона придбала двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 46,7 м2, житловою площею 31,3 м2). На даний час позивач має намір відчужити вказану квартиру, однак при зверненні до державного реєстратора прав на нерухоме майно ВЦА м. Щастя з метою отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності їй було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру, у зв`язку з тим, що в ході правового аналізу документів, поданих для проведення державної реєстрації, було виявлено, що подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Так, під час розгляду заяви було встановлено, що договір купівлі - продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Алейніковою К.Л. за реєстровим номером 17 (бланк ВВТ №564500) та датований 12 січня 2005 року. Однак, у ході проведення пошуків в Реєстрах для подальшої реєстрації права власності, було виявлено, що в Реєстрі прав власності на нерухоме майно вже була зареєстрована дана квартира (реєстраційний номер майна 8532756) із датою внесення запису про нерухомість 19.11.2004 р., але в записі про право власності, а саме в підставі про виникнення права вказаний договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований в реєстрі за №17, але датований 28.09.2004 року. Така розбіжність у правовстановлюючих документах, виникла фактично у зв`язку з помилкою, допущенною приватним нотаріусом при оформленні договору купівлі-продажу квартири, а саме: на першій сторінці бланку договору вказано: «Місто Луганськ, дванадцятого січня дві тисячі п`ятого року», але на другій сторінці договору існує запис: «28 вересня 2004 року цей договір посвідчений мною, [PERSON] , приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу», тобто дата реєстрації помилково зазначена 28.09.2004 р., відповідно до чого, існують розбіжності допущені приватним нотаріусом в написанні дати оформлення та реєстрації в реєстрі договору купівлі-продажу квартири. Вищевикладене становить перешкоду [PERSON] щодо розпорядження своїм майном, у зв`язку з чим позивач вимушена завернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 46,7 м2, житловою площею 31,3 м2), за захистом своїх прав. Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явилась, в наданій письмовій заяві просила розглянути справу за її відсутності (а.с.4). Представник відповідача Військово - цивільної адміністрації м. Щастя Новоайдарського району Луганської області - Скворцов Д. у судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечень проти позову не надав (а.с.19). Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони обґрунтовані і підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання в паспорті позивача, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.11 - зворотна сторона). Вказана квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 46,7 м2, житловою площею 31,3 м2) належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Алейніковою К.Л., бланк ВВТ №564500 (а.с.5). На даний час позивач має намір відчужити вказану квартиру, однак при зверненні до державного реєстратора прав на нерухоме майно ВЦА м. Щастя з метою отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності їй було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру (а.с.13), у зв`язку з тим, що в ході правового аналізу документів, поданих для проведення державної реєстрації, було виявлено, що подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Так, під час розгляду заяви було встановлено, що договір купівлі - продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Алейніковою К.Л. за реєстровим номером 17 (бланк ВВТ №564500) та датований 12 січня 2005 року. Однак, у ході проведення пошуків в Реєстрах для подальшої реєстрації права власності, було виявлено, що в Реєстрі прав власності на нерухоме майно вже була зареєстрована дана квартира (реєстраційний номер майна 8532756) із датою внесення запису про нерухомість 19.11.2004 р., але в записі про право власності, а саме в підставі про виникнення права вказаний договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований в реєстрі за №17, але датований 28.09.2004 року. Така розбіжність у правовстановлюючих документах, виникла фактично у зв`язку з помилкою, допущенною приватним нотаріусом при оформленні договору купівлі-продажу квартири, а саме: на першій сторінці бланку договору вказано: «Місто Луганськ, дванадцятого січня дві тисячі п`ятого року», але на другій сторінці договору існує запис : «28 вересня 2004 року цей договір посвідчений мною, [PERSON] , приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу», тобто дата реєстрації помилково зазначена 28.09.2004 р., відповідно до чого, існують розбіжності допущені приватним нотаріусом в написанні дати оформлення та реєстрації в реєстрі договору купівлі-продажу квартири (а.с.5). Разом з тим, незважаючи на помилки допущені нотаріусом при посвідченні договору купівлі - продажу, сукупність досліджених матеріалів, а саме копія договору купівлі - продажу квартири, бланк ВВТ №564500 (а.с.5) та копія Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №6430505 від 13.01.2005 року (а.с.6), беззаперечно свідчать про те, що за умовами вищевказаного договору [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 31,3 м2, загальною площею 46,7 м2. Право власності [PERSON] на вказану квартиру також підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6889304 від 31.03.2005 року (а.с.7), копією Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.01.2020 року (а.с.9). Згідно копії технічного паспорта загальна площа вищевказаної квартири становить 46,70 м2, житлова площа - 31,30 м2 (а.с. 8). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Такий висновик викладено в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у справах про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Статтею 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту права особи, як «визнання права». Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. З огляду на вищевикладене, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності, враховуючи те, що вимоги позивача є виправданими, направлені на захист її майнових прав, беручи до уваги те, що представник відповідача заперечень проти задоволення позову не надав, та можливість вирішення вказаного питання в позасудовому порядку на даний час відсутня, суд приходить до висновку щодо можливості задоволення позовних вимог шляхом визнання за [PERSON] права власності на майно. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст.ст. 15, 16, 328, 386, 392 ЦК України,

Outcome: approved