Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що у 2000 році вона разом зі своєю донькою відповідачем у справі [PERSON], приймали участь в приватизації квартири [ADDRESS]. Ця квартира належить їм на праві спільної сумісною власності. У 2016 році її донька разом зі своїм чоловіком та сином виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації де і мешкають по цей день. Виконувати свої обовязки як власника квартири [PERSON] не має можливості. Позивач є пенсіонером і крім пенсії не має жодних джерел доходів. Донька хоч і має бажання, але не має можливості фінансово допомагати, оскільки разом з чоловіком орендують житло та мають малу дитину. Позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не зявилась, надала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач повідомлена про розгляд справ, шляхом надіслання ухвали про відкриття провадження разом з матеріалами позовної заяви на адресу її реєстрації. Подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги визнала. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Сторони не звертались до суду з клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні. Суд, за згодою позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст.ст.279, 280 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що у 2000 році позивач разом зі своєю донькою відповідачем у справі [PERSON], приймали участь в приватизації квартири [ADDRESS]. Ця квартира належить їм на праві спільної сумісною власності, що підтверджується свідоцтвом №1562 про право власності на житло від 20.09.200 року (а.с.14). У 2016 році [PERSON] разом зі своїм чоловіком та сином виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви, [PERSON] не заперечує проти визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Вказана заява посвідчена нотаріусом Кисловодського нотаріального округу Ставропольського краю Російської федерації № у реєстрі 26/407 від 07.09.2018 року. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникам належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. За положеннями статей 379,382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України № 13 82-1V «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 15 Цивільний кодекс України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачці у реалізації права вільно володіти та розпоряджатися своїм майном, належними чином оформити субсидію, на яку вона має право, що ставить її у скрутне матеріальне становище. В даному випадку усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не суперечить вимогам чинного законодавства. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.\~\~

Outcome: approved