Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до Івано-Франківської міської ради про скасування свідоцтва про право власності на жилий будинок від 29 грудня 1989 року видане Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів №198 від 09 липня 1987 року. Позов мотивувала тим, що 29 грудня 1989 року їй було видано оспорюване свідоцтво Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради. Свідоцтвом посвідчено право власності [PERSON] на жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS]. У цьому Свідоцтві також зазначено, що воно видано на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 198 від 09 липня 1987 року. Проте у рішенні виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів №198 від 09 липня 1987 року зазначено, що «розглянувши рішення виконкому Угорницької сільської ради народних депутатів № 27 від 18.06.1987 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради народних депутатів вирішив оформити право власності на 236 домоволодінь громадян с. Угорники згідно додатку №1 на 7-й аркушах». У додатку №1 до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів №198 від 09 липня 1987 року «Список громадян власників будинків по [ADDRESS] зазначено прізвище власника «[PERSON]». 23 січня 1988 року [PERSON] подарувала позивачці вказаний жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що підтверджується договором дарування житлового будинку, посвідченим [PERSON], секретарем виконавчого комітету Угорницької сільської ради народних депутатів Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, та зареєстровано в реєстрі за №2. В цьому договорі дарування житлового будинку зазначено, що право власності на цей жилий будинок належить її сестрі [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу будинку, вчиненого в Івано-Франківській нотаріальній конторі 3 грудня 1981 року за реєстром №2-1604 та на підставі запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Угорницької сільської ради народних депутатів за №104. В подальшому секретар сільської ради повідомила позивачку, що документи потрібно зареєструвати в Івано-Франківському ОБТІ, для цього потрібен деякий час, і треба зачекати. Коли в подальшому позивачка отримувала свідоцтво про право власності на жилий будинок, її запевнили, що це свідоцтво є належним документом, що підтверджує реєстрацію права власності на будинок, як вона вважала до сьогоднішнього часу. У 2013 році [PERSON] виявила, що насправді право власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] їй належить не на підставі договору дарування від 23 січня 1988 року та свідоцтва про право власності на жилий будинок від 29 грудня 1989 року, яке вона вважала реєстраційним документом - додатком до Договору дарування, а на підставі тільки свідоцтва про право власності на жилий будинок від 29 грудня 1989 року, що видане на підставі рішення виконавчого комітету. За наведених обставин позивачка просить суд поновити їй строк звернення з позовом до суду та скасувати свідоцтво про право власності на жилий будинок від 29 грудня 1989 року. Ухвалами від 23 травня 2014 року до участі в справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено Угорницьку сільську раду та допущено [PERSON]. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав наведених у ньому та просили про його задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала через його безпідставність. Також просила суд в позові відмовити за пропуском строків позовної давності та у зв'язку із його заявленням до невірного відповідача, оскільки вважає, що Івано-Франківська міська рада не є порушником прав позивачки. Третя особа - [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували з аналогічних підстав наведених представником відповідача. Додатково [PERSON] пояснив, що позовна заява в даній справі була подана умисно з метою переоформлення права власності на спірний будинок без його участі з метою подальшого позбавлення його права на розподіл даного нерухомого майна після розлучення з позивачкою. Представник третьої особи - Угорницької сільської ради свою думку щодо заявлених позовних вимог не висловила. В судових дебатах при вирішенні даної справи покликалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. На підставі договору купівлі продажу від 03 грудня 1981 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила належний [PERSON] житловий будинок, що знаходиться в с. Угорники Івано-Франківського району Івано-Франківської області, та складається в цілому з одного жилого цегляного будинку жилою площею 57,96 кв.м., літньої кухні, сараю, гаражу та розташований на землі радгоспу «Перемога». (а.с. 121-122) Рішенням Виконавчого комітету Угорницької сільської ради народних депутатів № 27 від 18 червня 1987 року «Про розгляд матеріалів для оформлення права власності на жилі будинки» вирішено одобрити матеріали зібрані на жилі будинки які належать громадянам і розташовані на території Угорницької сільської ради а також представити Івано-Франківському міськвиконкому для прийняття рішення права особистої власності з видачею свідоцтв та їх реєстрації (а.с. 101). В подальшому Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради народних депутатів розглянув рішення Виконавчого комітету Угорницької сільської ради народних депутатів № 27 від 18 червня 1987 року та рішенням №198 від 09 липня 1987 року «Про оформлення права власності на житлові будинки» вирішив оформити право власності на 236 домоволодінь громадян с. Угорники, в тому числі належному [PERSON] будинку [ADDRESS], та зобов'язав облбюро техінвентаризації разом з міським житлово-експлуатаційним об'єднанням видати свідоцтва про право власності, що підтверджується копією рішення № 198 від 09 липня 1987 року та архівного витягу додатку до нього (а.с. 102-103). За договором дарування житлового будинку від 23 січня 1988 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] (позивачка по справі) прийняла в дар жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] і розташований на присадибній ділянці присадибних земель дослідного господарства «Перемога» (а.с. 10). На підтвердження набуття права власності на вказаний будинок Міськжитлоексплуатаційним об'єднанням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів 29 грудня 1989 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності (а.с. 6). Право власності на жилий будинок було зареєстровано за позивачкою Івано-Франківським ОБТІ 29 грудня 1989 року, про що було зроблено запис в реєстрову книгу №4 за реєстровим №606, що підтверджується відміткою на вищевказаному свідоцтві. Представником відповідача в судовому засіданні заявлено про застосування строків позовної давності, що згідно положень ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Як вбачається із оспорюваного свідоцтва, воно видано Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради народних депутатів 29 грудня 1989 року. З вказаної дати як зазначає представник Івано-Франківської міської ради повинна обчислюватись позовна давність. Предметом розгляду даного спору є правильність внесення у свідоцтво про право власності на житловий будинок відомостей щодо підстав набуття права власності на це нерухоме майно позивачкою. У зв'язку із чим [PERSON] просить суд визнати недійсним свідоцтво від 29 грудня 1989 року, оскільки підставою набуття нею право власності на будинок стало не рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 198 від 09 липня 1987 року (як вказано в свідоцтві), а договір дарування житлового будинку від 23 січня 1988 року, укладений із [PERSON]. Із вищенаведеного випливає, що позивачкою оспорюється підстава набуття нею права власності на жилий будинок в [ADDRESS] та правомірність реєстрації цього права на підставі свідоцтва, яке було видано згідно рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 198 від 09 липня 1987 року. Про те що реєстрація переходу права власності на нерухоме майно від [PERSON] за договором дарування від 23 січня 1988 року не відбулась позивачка довідалась згідно довідки Івано-Франківського ОБТІ за № 241 від 31 січня 2014 року (а.с. 11). Окрім того, про зміст рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 198 від 09 липня 1987 року вона дізналася з Архівного витягу №Г-2/04-20 від 28.01.2014 року, виданого Державним архівом Івано-Франківської області. (а.с. 16). Таким чином пропущений позивачкою строк позовної давності підлягає поновленню на підставі ч. 5 ст. 267 ЦК України, оскільки причини його пропущення суд визнає поважними. Конституцією України закріплено принцип за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3 Основного Закону). За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація та порядок набуття права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, Інструкцією про порядок оформлення та реєстрації житлових будинків, затвердженою наказом ЦСУ СРСР №380 від 15.07.1985 року, а також ЦК УРСР 1963 року. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом ст. 128 ЦК УРСР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Пунктом 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP від 31 січня 1966 року передбачено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, які належать громадянам на праві особистої власності. Згідно п. 19 Додатку № 1 до вищевказаної Інструкції реєстрація провадиться на підставі договорів купівлі-продажу, міни і дарування будинків (домоволодінь), посвідчені місцевими Радами депутатів трудящих в межах їх компетенції. Разом з тим, пунктом 23 вищевказаної Інструкції встановлено, що на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою. Аналогічні положення містить і Інструкція про порядок оформлення та реєстрації житлових будинків, затвердженою наказом ЦСУ СРСР №380 від 15.07.1985 року, якою керувався виконком Івано-Франківської міської ради народних депутатів приймаючи рішення № 198 від 09 липня 1987 року. Як встановлено судом, [PERSON] набула право власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] на підставі договору дарування від 23 січня 1988 року, а не рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 198 від 09 липня 1987 року, а реєстрація права власності на житловий будинок за позивачкою мала бути здійснена не на підставі рішення виконкому, а на підставі договору дарування жилого будинку. Окрім того, у додатку №1 до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 198 від 09 липня 1987 року «Список громадян власників будинків по [ADDRESS] зазначено прізвище власника «[PERSON]», тоді як свідоцтво про право власності на жилий будинок видано позивачці [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Свідоцтво про право власності на жилий будинок від 29 грудня 1989 року не відповідає вимогам закону яке діяло в момент його видачі, що в свою чергу порушує права позивачки, як власника нерухомого майна, а тому вказане свідоцтво, як незаконний акт індивідуальної дії органу місцевого самоврядування, з метою поновлення порушених прав [PERSON] слід скасувати. Твердження представника відповідача про те, що позов не підлягає до задоволення, оскільки Івано-Франківська міська рада не є належним відповідачем по справі суд вважає безпідставними, оскільки органи місцевого самоврядування на даний час не наділені повноваженнями видавати свідоцтва про право власності на нерухоме майно, тоді як оспорюване свідоцтво було видано структурним підрозділом виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради - Міськжитлоексплуатаційним об'єднанням, яке входило в структуру органів місцевого самоврядування та на даний час ліквідовано. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, у відношенні до якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред'явленому позову при наявності даних про те, що обов'язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Однак вимоги позивача не є зобов'язального характеру, так як не містять обов'язку для Івано-Франківської міської ради вчинити певні дії - виконати вимоги позивача, а тому суд вважає, що пред'явлення позову до Івано-Франківської міської ради у даному випадку не може бути підставою для відмови у позові. Разом з тим заперечення третьої особи [PERSON] не спростовують факту невідповідності вимогам закону свідоцтва про право власності на жилий будинок від 29 грудня 1989 року, а твердження про те, що позовна заява в даній справі була подана умисно з метою переоформлення права власності на спірний будинок без його участі з метою подальшого позбавлення його права на розподіл даного нерухомого майна після розлучення з позивачкою судом взагалі відхиляються, оскільки майнові питання [PERSON] та [PERSON], як подружжя не є предметом даного спору. В силу вимог статті 60 ЦПК України, кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином суд приходить до висновку про правомірність і обґрунтованість позовних вимог позивача та необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 128 ЦК УРСР, п.п 4, 7, 23 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP від 31 січня 1966 року, ст. ст. 21, 393 ЦК України,

Outcome: approved