Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить суд стягувати з [PERSON] аліменти на її утримання до досягнення донькою трьох років та на утримання доньки [PERSON] та визнати відповідача батьком її дитини. Позивачка в судове засідання не з`явилась, до суду надала заяву в якій просила суд провести розгляд справи у її відсутність та наполягала на задоволенні позовних вимог. В позовній заяві, позовні вимоги обґрунтувала вимоги тим, що вона з відповідачем мала близькі стосунки з жовтня 2019 року по грудень 2019 року. Від даних стосунків вона завагітніла та [INFO] народила доньку [PERSON] . Відповідач відмовився подати в орган реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію батьківства, тому запис про батька дитини був проведений зі слів матері. Донька проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач участі у вихованні та утриманні доньки не приймає, тому вона змушена звернутись до суду із позовом про стягнення аліментів як на своє утримання так і на утримання доньки. Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на своє утримання до досягнення донькою трьох років у розмірі 1/6 частини всих видів його заробітку (доходу) та аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до повноліття доньки. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність. Окрім того до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов визнав частково. Вказав суду на те, що позовні вимоги в частині визнання батьківства визнає повністю та не заперечує, що донька позивачки [PERSON] дійсно є його донькою. Щодо вимог про стягнення аліментів на утримання позивачки зазначає, що визнає їх частково у розмірі 1/10 частини всих видів його заробітку (доходу). Щодо аліментів на утримання доньки у розмрі 1/4 частини всих видів його заробітку доходу, зазначив, що визнає їх також частково у розмірі 1/6 частини всих видів його заробітку (доходу). Пояснив суду, що донька [PERSON] дійсно проживає разом із матір`ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні. Однак, він не має змоги сплачувати аліменти у вказаному позивачкою розмірі, оскільки з 2011 року перебуває у зареєстрованому шлюбі та має від нього ще одну дитину, сина [PERSON] , який перебуває на його утриманні. Вказав, що він разом із сім`єю проживає в м. Києві, де винаймає житло, що коштує значних коштів, дружина непрацює тому також перебуває на його утриманні, він сплачує комунальні послуги, несе витрати на медичні послуги сина, здійснює купівлю продуктів харчування та засобів гігієни, окрім того він має споживчий кредит, який також повинен щомісячно сплачувати. Дані обставини, на думку відповідача, свідчать про те, що він не має можливості сплачувати аліменти на утримання позивачки та доньки, у вказаних [PERSON] розмірах, оскільки не має матеріальної змоги їх сплачувати. Просив суд, задовільнити позов частково у вказаних у відзиві розмірі. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. За таких обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену письмово, суд вважає що позов підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з жовтня 2019 року по грудень 2019 року мали близькі стосунки, від яких [INFO] позивачка [PERSON] народила доньку [PERSON] . З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05 серпня 2020 року вбачається, що [INFO] народилась [PERSON] . Батьками дитини вказано [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Згідно зі ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Вжите у зазначеній статті Конвенції поняття «сімейне життя» має автономне значення і, виходячи із прецедентної практики ЄСПЛ, включає фактичні сімейні відносини, зокрема і ті, що виникли, або можуть виникнути між дітьми і їх біологічним батьком, а також ті, що виникають між партнерами, що підтримують фактичні шлюбні відносини. Зі змісту норм ст. 8 Конвенції випливають і позитивні зобов`язання держави. Так, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, у разі встановлення існування сімейного зв`язку з дитиною, держава має діяти в порядку, розрахованому на надання можливості розвитку цього зв`язку і юридичні гарантії мають бути встановлені з моменту народження або якнайшвидше після інтеграції дитини до її сім`ї. Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Статтею 128 СК України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду; підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України; позов про визнання батьківства може бути пред`явлений, зокрема матір`ю дитини; позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК України приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1 ст. 135 СК України). У п. 9 вказаної постанови визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Судом встановлено, що державна реєстрація народження [PERSON] здійснена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с.7). При цьому відповідач [PERSON] визнає батьківство повністю та вважає [PERSON] своєю донькою. Ч. 1 ст. 82 ЦПК України зазначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідач [PERSON] позов у цій частині визнав, про що зазначив у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 18 червня 2021 року (а.с. 22-24). За таких обставин, враховуючи визнання відповідачем батьківства, суд вважає доведеним наявність родинного зв`язку між відповідачем та дитиною - [PERSON] , а тому позов в цій частині підлягає до задоволення, оскільки він пред`явлений в інтересах дитини. В абз. 2 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що у тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини. Нормами ст. 134 СК України передбачено, що на підставі, зокрема рішення суду, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Пунктом 1.1 розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, (далі - Правила) передбачено, що внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у випадках, передбачених чинним законодавством. Згідно з пп. 2.13.1 п. 12.3 розділу ІІ Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до пп. 2.16.7 п. 12.6 розділу ІІ Правил на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. З огляду на визнання батьківства [PERSON] стосовно [PERSON] слід внести відповідні зміни в актовий запис про народження дитини. Що стоється позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини з [PERSON] у розмірі 1/4 частини всих видів його заробітку (доходу), суд приходить до висновку що в цій частині позов також підлягає до задоволення, а щодо вимоги про стягнення аліментів на своє утримання в розмірі 1/6 частини всих видів заробітку відповідача, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав. [INFO] у сторін по справі [PERSON] та [PERSON] народилась дитина, донька [PERSON] , що визнається сторонами та підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.8). Згідно зі статтею 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Статтею 84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Отже, незалежно від працевлаштування, наявності постійного заробітку чи розміру доходу, чоловік зобов`язаний утримувати дружину, з якою проживає дитина до досягнення дитиною трьох років. З копії довідки виданої ОСББ «Альянс» № 4 від 25 січня 2021 року вбачається, що [PERSON] проживає разом з донькою [PERSON] (а.с.6). Позивачка [PERSON] в обґрунтування позовної вимоги про стягнення аліментів на своє утримання до досягнення донькою трирічного віку в сумі 1/6 частини всих видів заробітку (доходу) відповідача [PERSON] зазначила те, що вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною та немає можливості працювати і отримувати дохід. Так як відповідач є працездатним та здатним надавати матеріальну допомогу, вважає, що він може сплачувати аліменти на її утримання у вказаному нею розмірі. Окрім того вказала, що виплати від держави не покривають витрат, які необхідні для нормального забезпечення життя доньки, а відповідач добровільно допомоги на утримання як її так і доньки [PERSON] не надає. Зазначила, що наявність у відповідача на утриманні ще однією дитини, не доводить того факту, що він не має можливості сплачувати аліменти у вказаних нею розмірах. Також зазначила, що оренда квартири у місті Києві не є необхідністю, так як і отримання відповідачем кредитів, що не може бути підставами для зменшення розміру аліментів, як про те вказує відповідач у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву, позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання позивачки визнав частково у розмірі 1/10 частини, а на утримання доньки у розмірі 1/6 частини всих видів його заробітку (доходу). Як підставу для заперечення проти розміру аліментів відповідач зазначив те, що позивачка не надала до суду жодних доказів того, що він має фінансову можливість їх сплачувати. Окрім того вказував, що він має на утриманні сина [PERSON] , 2013 року народження та дружину [PERSON] , яка не працює та не отримує доходу, відповідно він єдиний хто утримує сім`ю. Він з родиною проживає в місті Києві та сплачує за оренду квартири 9000 грн., комунальні платежі, купівлю продуктів харчування, засобів гігієни та несе тягар витрат, які необхідні сину на медичні послуги. А також зазначив, що має кредит, який сплачує щомісячно в сумі по 2702 грн. 25 коп. щомісячно, а тому не може сплачувати аліменти як на утримання позивачки так і на утримання доньки у вказаних [PERSON] розмірах. Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст. 150 Сімейного Кодексу України вказує на те, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 червня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає вправі звернутися до суду з відповідним позовом. З довідки, виданої ОСББ «Альянс» № 4 від 25 січня 2021 року вбачається, що позивачка [PERSON] проживає разом із донькою [PERSON] (а.с.6). Відповідно проживаючи разом з дитиною, позивачка [PERSON] має право на отримання аліментів від відповідача [PERSON] , який є її батьком. Відповідач [PERSON] не заперечував того факту, що його спільна з позивачкою [PERSON] донька [PERSON] проживає разом із матір`ю. Згідно до частини першої статті 181 Сімейного кодексуУкраїни способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. У відповідності з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно до ч. 1 ст. 182 СК України обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 182 Сімейного Кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Судом встановлено, що на даний час дитина проживає разом із матір`ю окремо від батька, між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати аліментів, відповідач у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання як позивачки так і доньки не надає, що є підставою звернення позивачки до суду з вимогами про стягнення з відповідача аліментів як на своє утримання так і на утримання неповнолітньої дитини. Суд, оглянув в судовому засіданні, надані відповідачем докази на підтвердження необхідності стягнення з нього аліментів на утримання доньки саме в розмірі 1/6 частини, а на позивачку в розмірі 1/10 частини його заробітку (доходу), відповідно до яких вбачаються наступні факти. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 08 жовтня 2011 року, дійсно вбачається, що відповідач [PERSON] перебуває в шлюбі з [PERSON] (а.с.25). Від даного шлюбу у відповідача [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04 липня 2013 року (а.с.26). На підтвердження свого проживання разом із сім`єю в місті Києві відповідач надав до суду акт, затверджений директором ТОВ «ЕК «Комфорт - Майстер» від 15 червня 2021 року (а.с.27). З даного акту вбачається, що [PERSON] проживає разом із [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] . Даний факт підтверджується і договором оренди житла від 10 листопада 2010 року (а.с.28). Відповідно договору [PERSON] сплачує оренду плату за квартиру в сумі 9000 грн. щомісячно. Відповідно до копій актів від 22 березня 2021 року, 19 квітня 2021 року, 17 травня 2021 року, [PERSON] передавав кошти за оренду квартири (а.с.31,32,33). На підтвердження того факту, що дружина не працює, а тому він є єдиним хто утримує сім`ю, відповідач надав до суду копію трудової книжки серії [NUMBER] від 30 жовтня 2009 року [PERSON] , відповідно до якої остання звільнена з роботи 31 липня 2018 року (а.с.35-36). На підтвердження понесених витрат на медичні послуги, яких потребує син [PERSON] , відповідач надав рахунок виконання робіт № 1 від 15 червня 2021 року, відповідно до якого стоматологічні послуги будуть коштувати 14200 грн. (а.с. 37). Однак жодних доказів понесення таких витрат, суду відповідачем не надано. Відповідачем також надано виписку по кредитному рахунку (а.с.39,40-42, 43-46,47-49,50-52). Окрім того відповідач надав до суду копію консультативного висновку ТОВ «Клініка «Мед-Бюті» від 24 червня 2021 року та план лікування, відповідно до яких [PERSON] має захворювання внутрішніх органів та сума лікування складе 36200 грн. (а.с.59,60). Доказів понесення витрат на таке лікування відповідачем суду не надано. Відповідач заперечував проти розміру аліментів, які просить стягнути позивачка, оскільки це складатиме половину доходів відповідча та він буде нести практично повністю тягар утримання доньки [PERSON] та позивачки. Оскільки утримання дітей має відбуватись порівно як батьком так і матір`ю, вважає, що аліменти в розмірі 1/4 частини на дитину та 1/10 на позивачку відповідатимуть принципу рівності та будуть достатніми для нормального проживання та розвитку доньки та її матері. При винесенні даного рішення суд враховував, що відповідач має задовільний стан здоров`я, його працездатність, те що він не є інвалідом, не має тяжких захворювань, які б не дозволяли йому працювати. Суд врахував і наяність на утриманні відповідача дружини та дитини. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання дитини та позивачки. Однак, суд звертає увагу на те, що наявність у відповідача іншої дитини не є безумовною підставою для зменшення частки аліментів, які просила стягнути позивачка. Відповідач має довести факт погіршення свого майнового стану у зв`язку з утриманням дитини від іншого шлюбу. Такого висновку дійшов Верховний Суд у свої Постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19. Відповідно до Постанови Верховного Суду № 61-9460 св від 16 вересня 2020 року, суд звернув увагу на те, що зменшення розміру частки аліментів у зв`язку з тим, що у відповідача на утриманні перебуває інша дитина від зареєстрованого шлюбу, без підтвердження погіршення матеріального становища платника аліментів, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини, та суперечитиме її інтересам, тому це не є підставою вважати беззаперечним обґрунтуванням погіршення матеріального становища платника аліментів та зменшення розміру частки. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Суд приходить до висновку, що у даному випадку, наявність у відповідача ще однієї дитини, сина [PERSON] , не є безумовною підставою для стягнення з нього аліментів на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/6 частини всих видів його заробітку доходу щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Суд не приймає до уваги посилання відповідача, про те, що він не може сплачувати аліменти у вказаних позивачкою розмірах, так як проживає на орендованій квартирі, сплачує комунальні платежі, купує продукти харчування, засоби гігієни, сплачує медичні послуги сину, а також щомісяця повертає кошти, які він отримав у кредит. У свою чергу отримання будь-якого блага, у тому числі кредитних коштів, становить дохід особи, а не свідчить про погіршення матеріального становища. Суд вважає, що сплата орендної плати, комунальних платежів, купівля продуктів харчування, засобів гігієни та той факт, що дружина відповідача не працює, хоча їх син 2013 року народження, не є підствами для визначення частки аліментів на утримання дитини, як про те зазначає відповідач. Однак, суд приходить до висновку, що враховуючи всі вище вказані обставини та необхідність сплати аліментів на доньку, відповідач не має змоги сплачувати аліменти на утримання позивачки [PERSON] в розмірі 1/6 частини всих видів його заробітку (доходу), а тому приходить до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги в цій частині частково у розмірі 1/7 частини всих видів заробітку доходу відповідача, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення донькою трьох років. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на своє утримання у розмірі 1/6 частини всих видів його заробітку (доходу) та не надано відповідних доказів на можливість їх сплати відповідачем. Приймаючи до уваги викладене, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів дитини [PERSON] та позивачки, суд вважає, що виходячи з того, що обоє батьків мають обов`язок утримувати дитину поріву, обставин, які б дозволяли суду зробити висновок про необхідність стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) на утримання позивачки судом не встановлено, відповідно позов підлягає до часткового задоволення, а саме стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30 квітня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття та 1/7 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно на утримання позивачки, починаючи з 30 квітня 2021 року та до досягнення донькою [PERSON] трьох років. Разом з цим, суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст. 185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одночасно суд роз`яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Ч. 1 ст. 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому у відповідності зі ст. 141 ЦПК України судовий збір в дохід держави в розмірі 1816 грн. підлягає стягненню з відповідача. Окрім того, позивачка просила суд стягнути з відповідача понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 4200 грн. Ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно з ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження суми понесених витрат на правову допомогу, позивач надала до суду квитанцію про оплату професійної правничої допомоги від 1 жовтня 2021 року, відповідно до якої [PERSON] сплатила адвокату Геріху М.А. 4200 грн., а також розрахунок суми гонорару за надану професійну правничу допомогу від 1 жовтня 2021 року. Таким чином, суд вважає доведеним факт понесенння позивачкою [PERSON] витрат на правову допомогу в сумі 4200 грн., а тому такі витрати також підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного та

Outcome: approved