Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням та анулювання правової реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] є власницею зазначеної квартири, в якій зареєстровані її донька [PERSON], син [PERSON], онуки [PERSON], [PERSON] Протягом двадцяти років [PERSON] в квартирі №13 по вул.Ахсарова в буд. №7 в м.Харкові не проживає. Позивач не підтримує жодних стосунків з відповідачем, її місце проживання невідоме. Позивач змушений самостійно сплачувати комунальні послуги та утримувати квартиру, а відтак порушуються його права як власника. У судове засідання сторони не з'явились, надали суду заяви про слухання справи за їх відсутності, позивач позовні вимоги підтримав, відповідач [PERSON] надала суду заперечення в яких зазначила, що близько року змушена доглядати за хворою близькою людиною, з якою проживає в одній квартирі, підтримує зв'язок з позивачем в телефонному режимі, [PERSON] регулярно передає 1000 грн в місяць на оплату комунальних послуг, а квартира не є приватною власністю, а орендована та просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. У відповідності до ст.ст.\~13, 81 ЦПК України\~суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ордеру №317453 [PERSON], сім'я якої складається з 4 осіб, має право на зайняття трьох кімнат квартири №13 в буд.№ 7 по вул.Ахсаровій у м.Харкові. Згідно відомостей з адресно-довідкового бюро [PERSON] зареєстрована в зазначеній квартирі. Відповідно до\~статті 47 Конституції України\~і частини третьої\~статті 9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно\~статті 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що\~випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідач дійсно перестав бути членом сім'ї позивача, але має такі ж права і обов'язки як наймач спірної квартири. Статтею 71 ЖК України\~встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шість місяців. Відсутність особи понад встановлений строк повинна бути без поважних причин. Відповідно до ст. 72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності її більше зазначеного строку здійснюється в судовому порядку. Як роз'яснено у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71ЖК Української РСР\~), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідач не заперечує, що близько року не проживає у квартирі, проте вказує, що це зумовлено доглядом за хворою людиною. Суд не приймає до уваги зазначене, оскільки надана довідка про хворобу не свідчить про те, що саме відповідач доглядає за хворим, також відсутні докази на підтвердження родинних або інших відносин з зазначеною особою. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає у квартирі за місцем реєстрації без поважних причин та не має наміру там проживати, а отже є підстави для визнання його такими, що втратив право користування квартирою. В той же час, стосовно позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на те, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. В позовній заяві не міститься вимога про стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею судових витрат по справі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи ст. 141 ЦПК України, якими передбачено відшкодування в повному обсязі відповідачем позивачу понесених нею судових витрат.

Outcome: partial