Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дергачівського районного суду Харківської області з позовною заявою в якій просить визнати недійсним кредитний договір №21.04.2016-000000519 від 21.04.2016 року. В обґрунтування заяви вказала, що 21.04.2016 року між нею та ТОВ «Споживчий центр» укладено Кредитний договір №21.04.2016-000000519. Згідно договору протягом трьох робочих днів з дати підписання цього договору кредитор надає позичальнику перший транш на наступних умовах: сума траншу 5000 гривень, строк користування траншем чотирнадцять календарних днів з дати надання траншу, плата за користування 1400 гривень. Розмір кожного траншу, плата за користування ним та термін повернення траншу визначаються у відповідних заявках позичальника, погоджених кредитором. Вона вважає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені її права як споживача, передбачені нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», Закону України «Про третейські суди», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про інформацію». В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, представник позивача надав до суду заяву, в якій зазначив, що позивач позов підтримує, просить його задовольнити та розглядати справу у їх відсутність. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав до суду заперечення, в якому проти задоволення позову заперечував. В обґрунтування зазначив, що укладений кредитний договір №21.04.2016-000000519 не є договором про надання споживчого кредиту, оскільки це визначено в п. 1.3 зазначеного договору. Цей факт не заперечує і сама позивач. Оскільки кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем не є договором про надання споживчого кредиту, спір про визнання його недійсним не є спором про захист прав споживачів, отже, на нього розповсюджується норма п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», тобто він не виключений з підвідомчості третейського суду, що визначено ст.6 Закону України «Про третейські суди», тому підлягає розгляду в третейському суді за наявності третейського застереження. Щодо позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним вцілому у звязку з порушенням Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про інформацію», зазначає, що в Кредитному договорі зазначено, що позичальник повідомлений про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, кредитний договір в повній мірі відповідає одному із фундаментальних принципів приватноправових відносин, а саме принципу свободи договору, закріпленому в п.3 ст.3 ЦК України, згідно якого [PERSON] під час укладення зазначеного договору були зрозумілі умови договору. Суд, дослідивши матеріали справи, доходить наступного. З матеріалів справи вбачається, що 21.04.2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Споживчий центр» укладено кредитний договір №21.04.2016-000000519. Згідно договору протягом трьох робочих днів з дати підписання цього договору кредитор надає позичальнику перший транш на наступних умовах: сума траншу 5000 гривень, строк користування траншем чотирнадцять календарних днів з дати надання траншу, плати за користування 1400 гривень. Розмір кожного траншу, плата за користування ним та термін повернення траншу визначаються у відповідних заявках позичальника, погоджених кредитором (а.с.12). Позивач в позові посилається на те, що в зазначеному договорі вказано, що начебто вона ознайомлена з умовами договору, але насправді працівники ТОВ «Споживчий Центр», як правило, з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом швидкого часу, після чого позичальнику було вручено кредитний договір, який вона, не володіючи спеціальними знаннями в галузі права, підписала, сподіваючись на добросовісність та професійність працівників кредитора; що їй, як споживачу, не була надана інформація, яка стосується суті наданих фінансових послуг; вказує на відсутність достатнього часу для ознайомлення з умовами Кредитного договору; завищення розміру пені. Відповідно до ст.ст.627, 628 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як вбачається з кредитного договору №21.04.2016-000000519 позивач [PERSON] була присутня при укладенні договору, знайомилась з його змістом та була повідомлена про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», отримала його примірник; інформація, зазначена в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», їй надана. Тобто позивач вільно виразила своє бажання укласти зазначений договір, погодилась з його умовами. Це підтверджується її підписом в кредитному договорі. Даних, які б свідчили, що позивача [PERSON] при укладенні зазначеного договору обмежували або прискорювали у часі ознайомлення з його умовами, змушували підписати зазначений договір або договір був укладений під тиском, позивачем не надано. Посилання позивача на завищення суми пені за кредитним договором №21.04.2016-000000519 судом не приймаються, оскільки в розумінні ст.ст.6, 627, 628 ЦК України така сума була добровільно визначена сторонами під час укладення договору. Крім того, позивач зазначила, що кредитним договором були порушені її права передбачені ст.8 Закону України «Про захист персональних даних». Але при укладенні договору вона надала свою однозначну, безумовну та безвідкличну згоду на обробку будь-яких її персональних даних, що відображено в п.9.4 кредитного договору; проти зазначення такого пункту в кредитному договорі не заперечувала. Інші доводи позивача так само спростовуються її підписом в договорі. Щодо пояснень представника відповідача, що укладений кредитний договір №21.04.2016-000000519 не є договором про надання споживчого кредиту, оскільки це визначено в п. 1.3 зазначеного договору не підлягає розгляду в суді - таке клопотання про залишення позову без розгляду було вирішено ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 15.11.2016 року. При цьому, що стосується пункту 10 Кредитного договору, то він суперечить п.14 ст.6 Закону України «Про Третейські суди». Як вбачається з п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). За таких обставин, слід визнати пункт 10 кредитного договору №21.04.2016-000000519 недійсним. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial