Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовом до [PERSON], про зміну розміру аліментів на утримання дитини, в обґрунтування якого посилається на те, що рішенням суду від 09 липня 2015 року на відповідача покладений обовязок щодо сплати на користь позивача аліментів на утримання їхньої дитини [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Оскільки дитина хворіє, прожитковий мінімум для дитини відповідного віку значно збільшився, а 500 грн. на місяць для утримання пятнадцятирічної дівчини вочевидь не вистачає, позивач просила суд змінити розмір аліментів з 500 грн. на 1200 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні з підстав у позові викладених. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що у нього немає можливості сплачувати більшу суму на утримання своєї дитини, та на наявність у нього інших осіб на утриманні. Вислухавши сторони, розглянувши надані докази, заяви по справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2009 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання їхньої неповнолітньої дитини [PERSON] до досягнення нею повноліття, в розмірі 1/4 частин усіх видів його доходів щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня предявлення позову, а саме з 23 лютого 2009 року. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 09 липня 2015 року був зменшений розмір аліментів з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], відповідно до виконавчого листа від 07 квітня 2009 року № 2-2716/2009, виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська, з 1/4 частини всіх доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття на розмір аліментів у твердій грошовій сумі 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с. 56). Прізвище позивача з «Комова» на «Молод» було змінено внаслідок укладення шлюбу. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не сумлінно відносить до виконання обовязку щодо сплати аліментів на утримання своєї дитини, що підтверджується ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 23 листопада 2017 року, якою за заявою [PERSON] було закрито кримінальне провадження у відношенні [PERSON] за ч. 1 ст. 164 КК України «Ухилення від сплати аліментів на утримання дітей» (а.с. 14). Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з вимогами п.1), п. 3).ч.1 ст.129 Конституції України одними з основних засад судочинства є:1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено, або збільшено за рішенням суду за позовом платника, або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення, або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм СКУ при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006р. передбачено, що суд при визначені розміру аліментів, повинен врахувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Станом на 01 січня 2018 року прожитковий мінімум для дитини від 6 років встановлений у розмірі 1860 гривень. Таким чином, оскільки обовязки обох батьків по утриманню дитини є рівними, кожен з них повинен забезпечити утримання дитини на суму не меншу ніж встановлений державою прожитковий мінімум на дитину аідповідного віку, що в даному випадку становить 930 гривень (1860 грн. : 2 = 930 грн.). Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи позовні вимоги, оцінивши усі докази, які були досліджені судом в ході розгляду даної цивільної справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а саме, суд приходить до висновку про необхідність зміни розміру аліментів, визначеного заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2015 року у цивільній справі №201/10326/15-ц, провадження № 2/201/2630/2015, яким визначено стягувати по 500 гривень щомісячно з відповідача на користь позивача та стягувати щомісячно, починаючи з 27 грудня 2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 930 гривень до повноліття дитини. В решті позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки витрати на лікування дитини, на які посилається позивач є, по суті не аліментними платежами на щомісячне утримання дитини, а додатковими витратами на утримання дитини і стягуються на підставі ст.185 СК України, вимог про що позивачем не було заявлено у даній справі. Крім того, приймаючи таке рішення суд критично, у сукупності з іншими доказами та обставинами справи оцінює надані відповідачем в обґрунтування своїх заперечень квитанції на підтвердження сплати аліментів у більшому, ніж визначений судовим рішенням, розмірі, оскільки в більшому розмірі аліменти були сплачені після порушення кримінального провадження у відношенні відповідача за несплату аліментів на утримання дитини, та ці платежі були здійснені в минулому, що не має правового значення для вирішення питання про стягнення аліментів на наступні періоди часу. Оцінюючи доводи відповідача про неможливість сплати аліментів в розмірі більшому ніж 500 гривень, суд приходить до висновку про їх безпідставність та необгрунтованність, оскільки дані твердження позивача жодним чином не скасовують його обовязку по утриманню дитини в розмірі не меншому ніж 50 відсотків від встановленого державою прожиткового мінімуму. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи те, що позивач при предявленні позову була звільнена від сплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial