Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Смілянського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що вона з 06 березня 2009 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За період шлюбу вони з чоловіком за спільні кошти придбали автомобіль «КІА SORENTO», реєстраційний № [NUMBER] , 2012 року випуску. Позивач стверджує, що з червня 2018 року відповідач користується автомобілем одноосібно, повністю ігноруючи її права на спірний автомобіль. Оскільки вони із відповідачем не дійшли спільної згоди про розподіл спільно нажитого майна, то такий спір підлягає розгляду в судовому порядку. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю і просили його задовольнити з наведених в ньому підстав. Відповідач і його представник позов не визнали і пояснили, що автомобіль хоча й було придбано за час шлюбу з позивачкою, однак за особисті кошти відповідача. [PERSON] зазначив, що його мати з 2001 року постійно живе і працює за кордоном і кошти на автомобіль дала саме вона, шляхом їх перерахування з банківської картки свого чоловіка [PERSON] . Його дружина за період шлюбу ніде не працювала, а його заробітна плата повністю витрачалась на утримання сім`ї. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 06 березня 2009 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] та не заперечується учасниками справи. Як встановлено з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] листопада 2012 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на автомобіль «КІА SORENTO», реєстраційний № [NUMBER] , 2012 року випуску. Факт придбання зазначеного автомобіля під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] не заперечується відповідачем. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить: дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороби, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідач стверджує, що автомобіль було ним придбано за кошти матері, які вона перераховувала через банківську картку свого чоловіка [PERSON] і що цей автомобіль є йому подарунком від неї. На підтвердження викладеного надав інформацію з АТ КБ «Приватбанк» про проведені операції за грошовими переказами з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року. Судом досліджено цей доказ і встановлено, що за вказаний період на рахунок відповідача було перераховано [PERSON] в загальному 3600 євро та 39550 доларів США. В той же час судом досліджено інформацію з АТ КБ «Приватбанк», згідно з якою [PERSON] за вказаний період неодноразово перераховував кошти і на картку позивача. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності з ч. 1 ст. 79, ч.1 ст. 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до ст. 76 ЦПК України письмові пояснення сторони не є доказами. Суд зазначає, що надані позивачем докази щодо перерахування коштів достовірно не підтверджують того, що вони дійсно були переховані [PERSON] від імені його матері та що [PERSON] є чоловіком його матері. Крім того, з урахуванням того, що вони здійснювались і на картку відповідача, і на картку позивача регулярними платежами як до придбання автомобіля, так і після, суд позбавлений встановити цільове призначення цих переказів. За клопотанням сторони відповідача судом було допитано як свідка [PERSON] , який пояснив, що спірний автомобіль було придбано за кошти матері відповідача. Він також пояснив, що мати [PERSON] регулярно пересилала відповідачу кошти для будівництва будинку. Зазначив, що вказані обставини йому відомі зі слів відповідача. Допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що тривалий час знають сім`ю [PERSON] , вони неодноразово спілкувались з матір`ю відповідача. За їх показами подружжя [PERSON] тривалий час проживали за кошти, що надсилала мати відповідача. Крім того, вона регулярно пересилала кошти на будівництво. Кошти на придбання автомобіля вона дала також. Однак, у спілкуванні із свідками, мати відповідача зазначила, що автомобіль вона придбала саме для сім`ї сина як подяку за народження внука, а не для нього особисто. Статтею 90 ЦПК України визначено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. З урахуванням наведених норм суд не вважає допустимим доказом показання зазначених свідків на доведення обставин придбання автомобіля, оскілки за твердженням свідків ці обставини їм відомі лише зі слів інших осіб. При цьому зазначає, що суд задоволив клопотання відповідача про виклик його матері [PERSON] та [PERSON] для допиту як свідків, однак в подальшому сторона відповідача відмовилась від виклику та допиту цих свідків. Таким чином, оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд вважає, що позов підлягає до повного задоволення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні до суду позивачем було сплачено 4010 грн. Визначаючи розмір цього збору [PERSON] посилалась на повідомлення експерта Почтаренка О.Г. про середню довідникову вартість автомобіля «КІА SORENTO», 2012 року випуску, яку було визначено у розмірі 401000 грн. Враховуючи, що позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 автомобіля, їй необхідно було сплатити 2005 грн. судового збору. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача саме 2005 грн. сплаченого судового збору. Клопотань про повернення переплаченого судового збору до суду не надходило. З відповідача на користь позивача належить також стягнути 8000 грн. понесених витрат на правничу допомогу, що підтверджуються розрахунком цих витрат та квитанціями від 28 грудня 2018 року та 16 березня 2020 року. На підставі наведеного,

Outcome: approved