Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON], за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] про поділ майна, що є у спільній сумісній власності. Свої вимоги мотивувала тим, що була власником 43/100 частки житлового будинку по вул. І.Миколайчука 42 у м. Вінниця та вирішила розпорядитись цим майном на власний розсуд та подарувати його в рівних частках своїм синам [PERSON] та [PERSON], про що і повідомила останніх. Рідні брати між собою не знаходять спільної мови, на думку позивачки це сталось внаслідок того, що [PERSON] скориставшись довірою позивачки, оформивши на себе більшу частку майна. Про такі обставини позивачці стало відомо після прийняття Вінницьким міським судом Вінницької області в квітні 2017 року рішення про визнання за [PERSON] права власності на 111 кв. м. земельної ділянки. Позивачка вважає, що відповідач привласнив собі більшу частку житла та земельної ділянки, з посиланням на положення ст. 230 ЦК України та з урахуванням заяви, яка була подана до відкриття провадження у справі (а.с. 55), просить поділити земельну ділянку площею 43/100 частки між [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 166,6 кв. м. Представник позивачки в судовому засіданні вказані вище вимоги позову підтримав на підставах, викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. В письмових запереченнях від 26 вересня 2017 року зазначив, що у позивачки відсутнє право на звернення до суду, а сам відповідач є неналежним. Крім того вказав, що право власності на земельну ділянку по вул. Ф.Кона, 42 у м. Вінниця площею 776 кв. м. набуте [PERSON], [PERSON], [PERSON], позивачкою [PERSON] та відповідачем на підставі рішення ВМР від 23 листопада 2007 року, шляхом безоплатної передачі останньої у спільну сумісну власність. На даний час співвласником зазначеної земельної ділянки є дружина відповідача [PERSON], адже відповідач 07 липня 2017 року подарував належну йому 43/150 частки будинковолодіння за вказаною адресою, та відповідно до положень ЗК України, до останньої перейшло і право власності на земельну ділянку. Також зазначив, що рішенням суду право власності на 111 кв. м. земельної ділянки, що належала [PERSON] визнано за [PERSON], а тому позивачка не має права звертатись до суду із позовом. За наведеного просив відмовити у задоволенні позову (а. с. 66-68). Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовних вимог, просила суд їх задовольнити. Суд, дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що в позові слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що п. 2.12 рішення Вінницької міської ради від 23 листопада 2007 року № 1559 [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] передано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 776 кв. м. по вул. Ф.Кона, 42 для будівництва і обслуговування житлового будинку, що підтверджується копією витягу із зазначеного рішення (а. с. 47). Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку від 18 лютого 2008 року серії ЯД № 423240 земельна ділянка площею 0,0776 га. по вул. Ф.Кона, 42 у м. Вінниця на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі рішення Вінницької міської ради від 23 листопада 2007 року № 1558 (а. с. 20). Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 22 березня 2011 року (справа № 2-180/11) задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою за адресою м. Вінниця, вул. Ф.Кона, 42 площею 0,0776 га., встановлено порядок користування згідно додатком № 2 до висновку № 2051 судової будівельно-технічної експертизи від 23 грудня 2010 року. Висновок експертизи є невідємною частиною рішення суду. Рішення суду набрало законної сили 28 травня 2001 року (а. с. 25-27). Відповідно до додатку № 2 до висновку № 2051 судової будівельно-технічної експертизи від 23 грудня 2010 року [PERSON] виділено у користування 43/300 частки земельної ділянки відповідно до розміру ідеальної частки співвласників, [PERSON] відповідно - 43/150 частки (а. с. 19). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року (справа № 127/540/17) задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. За [PERSON] визнано право власності на 43/300 частки земельної ділянки по вул. Івана Миколайчука, 42 в м. Вінниця площею 111 кв. м., порядок користування якої встановлено Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 22 березня 2011 року та якою користувалась [PERSON] Рішення набрало законної сили 25 квітня 2017 року (а. с. 23-24). Позивачкою заявлена вимога про поділ 43/100 частки земельної ділянки по вул. Івана Миколайчука, 42 в м. Вінниця (вул. Ф.Кона,42), які остання вважає належали її на праві власності відповідно до розміру частки у праві власності на будинковолодіння, між її синами [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. З наведених вище обставин, встановлених в судовому засіданні, вбачається, що на день подання позову позивачка [PERSON] не є власником земельної ділянки по вул. Івана Миколайчука, 42 в м. Вінниця, навіть частки зазначеної земельної ділянки. В контексті заявлених позовних вимог, позивачка помилково вважає, що її на праві власності належало 43/100 частки земельної ділянки по вул. Івана Миколайчука, 42 в м. Вінниця (вул. Ф.Кона,42) загальною площею 776 кв. м., адже зазначена земельна ділянка передана позивачці рішенням ВМР у спільну сумісну власність разом з іншими співвласниками, без визначення часток у праві власності. Крім того, за твердженням позивачки, відповідач привласнив собі більшу частку житла та земельної ділянки по вул. Івана Миколайчука, 42 в м. Вінниця, та такі дії обґрунтовує положеннями ст. 230 ЦК України. Наразі, зазначеною нормою законодавства передбачені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. Натомість позивачка не зазначає, який саме правочин, сторонами якого є позивачка та відповідач, вчинений під впливом обману, та не заявляє вимоги про визнання такого правочину недійсним, відповідно до положень ст. 230 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позивачкою не доведено обставин порушення відповідачем земельних прав [PERSON], а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed