Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: м. Каховка Херсонської області, вул. Тюленіна, 6, усунення перешкод у користуванні вказаним будинком та примусове зняття відповідачки з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований за адресою: м. Каховка Херсонської області, вул. Тюленіна, 6. Відповідачка зареєстрована у її будинку, але не проживає у ньому протягом 4 років, що створює позивачці перешкоди у користуванні і розпорядженні її власністю: позивачка не має можливості зареєструвати за даною адресою інших осіб, реєстрація відповідачки буде перешкоджати у відчуженні будинку. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала в повному обсязі на підставах, викладених у позові. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що вимушена проживати з сином у іншому місці, так як позивачка восени 2013 року виселила її з будинку, де залишилися належні їй меблі та речі, замінила замки. Влітку 2014 року відповідачка прожила у спірному будинку лише 3 дні, після чого позивачка знову вигнала її. Своє небажання знятися з реєстрації в добровільному порядку обґрунтовувала\~\~ відсутністю в неї іншого житла. У задоволенні позову просила відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та повинні довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: м. Каховка Херсонської області, вул. Тюленіна, 6 (а.с. 5, 6). За вказаною адресою зареєстровано її доньку відповідачку [PERSON] та її онука (сина відповідачки) [PERSON], [INFO] (а.с. 3). З осені 2013 року [PERSON] тимчасово мешкає за адресою: [ADDRESS], що підтверджується поясненнями відповідачки. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка [PERSON] власного житла не має. (а.с.22). Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше , як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст 156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Право користування спірною квартирою відповідачка, яка є донькою позивачки, набула як член сімї власника жилого приміщення. Свідок [PERSON], сусідка позивачки, в судовому засіданні пояснила, що між позивачкою та відповідачкою склалися неприязні відносини, часто виникали скандали, через які [PERSON] виганяла відповідачку з будинку та заперечує проти її проживання. Половина будинку де проживала [PERSON] закрита, оскільки остання там не проживає з 2011 року. Свідок [PERSON], сусідка позивачки, в судовому засіданні пояснила, що відповідачка у будинку [PERSON] не проживає, живе з чоловіком у іншому місці. Помічала, що [PERSON] зловживає спиртними напоями та конфліктує з позивачкою. Свідок [PERSON], квартальний, в судовому засіданні пояснив, що позивачка та відповідачка не можуть знайти спільну мову. Останній раз бачив відповідачку у спірному будинку влітку 2014 року. У вересні 2014 року відповідачка приходила скаржитись на те, що мати не пускає її до будинку, а їй потрібно зібрати сина до школи. Відповідачку у стані алкогольного спяніння жодного разу не бачив. Свідок [PERSON], знайомий відповідачки, в судовому засіданні пояснив, що між сторонами по справі постійно виникають конфлікти, йому відомо, що [PERSON] не пускає [PERSON] до будинку, він також бачив, як позивачка не пускає до будинку малолітнього сина відповідачки. У відповідності до ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу УРСР, на які посилалася позивачка, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Проте вказані норми закону регулюють порядок визнання наймачів або членів їх сімей такими, що втратили право користування житловими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду і не можуть застосовуватися до правовідносин щодо приватного житлового фонду. На сьогодні правовідносини щодо користування житлом приватного житлового фонду врегульовані главами 32, 59 ЦК України та главою 6 розділу ІІІ ЖК УРСР. \~Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, припинення права особи на користування житловим приміщенням в приватному житловому секторі в разі вселення такої особи зі згоди власника житла в якості члена його сім'ї або в якості члена сім'ї близького родича власника проводиться на підставі спеціальної норми, а саме ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником житла та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї власника, в тому числі й колишнього, право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статті 405 ЦК України, на яку позивачка не посилалася. Враховуючи, що відповідачка [PERSON] була відсутня у будинку за місцем своєї реєстрації з поважної причини - через неприязні стосунки, що склалися між нею та позивачкою, яка перешкоджала у входженні до житла та проживанні в ньому, підстави вважати відповідачку такою, що втратила право на користування спірним будинком, як на цьому наполягає позивачка, відсутні. Крім того, позивачкою не доведено, що через реєстрацію відповідачки вона позбавлена можливості зареєструвати у будинку інших осіб та відчужити належний їй будинок. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed