Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на утримання деньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до повноліття доньки. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав. Пояснив, що він разом з відповідачкою перебував у шлюбі з 2007 року по 2016 рік. Від шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати разом із відповідачкою. Рішенням суду від 22 листопада 2008 року з нього на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частині його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, за домовленістю з матірю доньки, відповідачкою у справі донька з травня 2016 року почала проживати почергово 2 дні з матірю та 2 дні з ним. Через те, що дитина і до цього часу проживає з обома батьками два через два дні, вважає, що стягнення з нього аліментів на утримання доньки є недоцільним. Оскільки відповідачка в добровільному порядку не бажає відкликати виконавчий лист то він змушений звернутись до суду із вказаним позовом.\~ Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні. Пояснила, що дійсно вона досягла домовленості з позивачем про те, що їх спільна донька [PERSON] буде проживати почергово разом з нею\~ два дні та разом з батьком два дні. Коли дитина проживає у батька він дійсно забезпечує її всим необхідним, купує їй продукти харчування. Однак, основні витрати на доньку несе все ж вона, а тому аліменти на утримання доньки, які стягуються з відповідача за рішенням суду їй необхідні для забезпечення нормального життя та розвитку дитини. Пояснила суду те, що вона купує всі необхідні речі для доньки, одяг, продукти харчування, канцелярське приладння, сплачує кошти необхідні для навчання та розвитку дитини, тому у відповідача не має жодних підстав для стягнення аліментів з неї на його користь. Суд, вивчивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, вважає що позов\~ не підлягає до задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. Судом встановлено, що сторони з 08 грудня 2007 року по 25 квітня 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення суду № 703/1182/16-ц від 25 квітня 2016 року (а.с.5,6). Від даного шлюбу сторни мають одну неповнолітню дитину, доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19 грудня 2008 року (а.с.4). Згідно ізст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Позивач, звертаючись до суду вказав на те, що після винесення рішення про стягнення з нього на користь відповідачки аліментів на утримання доньки [PERSON] , змінився порядок проживання дитини та вона почала проживати і з ним також, а тому відповідно підстав для стягнення аліментів з нього на користь відповідачки не має. Вказував на те, що на його думку, оскільки донька проживає два через два дні то з ним то з відповідачкою, то саме він має право на отримання аліментів з відповідачки, а не вона. Факт проживання доньки [PERSON] як у матері так і у батька два через два дні, відповідач не заперечувала, тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не пілягають. Окрім того, з оглянутої копії довідки виданої квартальним комітетом № 20 Смілянської міської ради № 122698 від 09 червня 2020 року також вбачається, що донька [PERSON] проживає почергово разом з мамою та батьком два через два дні, та в дні проживання у батька перебуває на його утриманні (а.с.8). Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст. 150 Сімейного Кодексу України вказує на те, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 червня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає вправі звернутися до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні встановлено, що дитина сторін по справі донька [PERSON] з травня 2016 року проживає почергово і з матірю і з батьком, два через два дні та кожний із них у дні проживання доньки з ними утримує дитину. Згідно до частини першої статті 181 Сімейного кодексуУкраїни способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. У відповідності з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. З рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області № 703/1767/16-ц від 07 червня 2016 року вбачається, що з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто на утримання доньки [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 травня 2016 року і до повноліття дитьни. [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти стягнення з нього аліментів, про що вказано у вище зазначеному рішенні суду (а.с.7). Позивач, як на підставу для звернення з даним позовом, вказав на те, що нормами Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на утримання дитини мають право отримувати той з батьків з ким проживає дитина. На його думку, норми Сімейного кодексу України не містять заборони стягнення аліментів на іншого із батьків, якщо на одного з них вже стягнуто аліменти. Тому, через те, що дитина два дні через два проживає у нього та він повністю її утримує то відповідно має право на отримання аліментів від відповідачки. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може\~ ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини всих видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Приймаючи до уваги викладене, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів дитини [PERSON] , за наявності рішення суду про стягнення аліментів на утримання доньки на користь матері, яке ніким не оспорене та не скасоване, за недоведеністю позивачем повного утримання доньки, суд вважає, що виходячи з того, що обоє батьків мають обов`язок утримувати дитину поріву, обставин, які б дозволяли суду зробити висновок про необхідність стягнення з відповідача аліментів судом не встановлено, відповідно позов не підлягає до задоволення. Разом з цим, суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до\~ ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Суд, вважає, що позивачем при звернення з даним позовом до суду, обрано не вірний спосіб захисту свого порушеного права чи інтересу. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а позов до задовлення не підлягає, судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed