Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], якою просила стягнути з неї на її користь борг у розмірі 24500 (двадцять чотири тисячі п'ятсот) гривень 00 коп., а також просила стягнути судові витрати. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 26 вересня 2014 року для розгляду справи по суті представник позивача, позивач і відповідач не з'явились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. При цьому зазначив, що правові наслідки проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення (у тому числі особливий порядок набрання таким рішенням законної сили та порядок його оскарження) йому відомі та зрозумілі, а додаткового роз'яснення цих наслідків судом не потребує. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином, у порядку абзацу п'ятого частини п'ятої статті 74 ЦПК України, повідомлений про проведення судового засідання 11 серпня 2014 року та 26 серпня 2014 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а представник позивача не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 ЦПК України занесена до журналу судового засідання. На основі всебічного, повного, об'єктивного дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: Двадцятого липня 2013 року [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти у розмірі 24500 (двадцять чотири тисячі п'ятсот) гривен, що підтверджується розпискою від 20 липня 2013 року (а.с.2-4,52). Згідно тексту розписки, своїм підписом [PERSON] підтвердила отримання цих коштів, та взяла на себе зобов'язання повернути їх [PERSON] 01 листопада 2013 року (а.с.52). У зв`язку із неповерненням [PERSON] грошових коштів у вказаний в розписці строк, [PERSON] подала до неї позов, яким просить стягнути з неї борг у розмірі 24500 (двадцять чотири тисячі п'ятсот) гривень 00 копійок. (а.с.2). Вказані обставини встановлені судом виключно на підставі тих письмових доказів, які є в матеріалах справи, на момент її розгляду. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини, в яких позивач виступає позикодавцем, а відповідач позичальником, та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобов'язанні, на повернення йому відповідачем, як боржником у цьому зобов'язанні, отриманої ним позики. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 Цивільного Кодексу України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статті 1046 Цивільного Кодексу України за договором про надання позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З огляду на фактичні дані, які містяться у розписці, 20 липня 2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за яким [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 24500 (двадцять чотири тисячі п'ятсот) гривень, а [PERSON] взяла на себе зобов'язання їх повернути 01 листопада 2013 року (а.с.52). Факт належного виконання позикодавцем [PERSON] свого зобов'язання з передачі позики у розмірі 24500 (двадцять чотири тисячі п'ятсот) гривень позичальнику [PERSON] підтверджується розпискою, що складена 20 липня 2013 року (а.с.52), яка також свідчить і про те, що позику отримала саме [PERSON] Виходячи з положень частин перших статей 526, 529 та 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Поряд з цим, згідно з ч.1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Сторони договору встановили, що [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] суму позики 01 листопада 2013 року (а.с.52). Отже, позивач та відповідач, встановили порядок і строк виконання зобов'язання з повернення позики. Суд вважає, що встановлений сторонами договору зміст зобов'язання та умови його виконання повністю узгоджуються з положеннями статті 1046, ч.1 статті 1049 ЦК України. Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позичальник належно виконав взяте на себе зобов'язання по поверненню суми позики позикодавцю. Зважаючи на встановлені обставини, та враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобов'язання на підставі договору позики, по її поверненню, а тому вважає доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні, на повернення йому відповідачем, як боржником, суми позики. Згідно з частиною першою статті 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. З огляду на це та те, що право позивача на повернення йому суми позики у розмірі 24500 (двадцять чотири тисячі п'ятсот) гривень порушене саме відповідачем, матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача боргу у вказаній сумі, слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 245 гривень, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.1), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача повністю.

Outcome: approved