Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстрований її брат [PERSON], який з травня 2013 року в ньому не проживає, та місцезнаходження якого на даний час не відоме. Особистих речей відповідач в будинку не має, його перебування на реєстраційному обліку ускладнює реалізацію права власності позивача на своє майно. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Враховуючи, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу без відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 26.12.2013 року,Серія ВТО № 474012, та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В даному будинку зареєстрований [PERSON], [INFO] (довідка квартального комітету від 29.10.2014 року). [PERSON] є братом позивача та з травня 2013 року у вказаному будинку не проживає, особистих речей в ньому не має, в утриманні житла, оплаті послуг участі не приймає. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що дійсно відповідач більше року не проживає в [ADDRESS], який належить [PERSON], в ньому не з'являється та особистих речей там не має. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положення ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпорядження цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, належними та допустимими доказами було доведено те, що відповідач не проживає у будинку позивача з 2013 року, сторони з того часу не спілкуються, а відтак [PERSON] втратив право користування зазначеним будинком. Враховуючи викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved