Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить скасувати наказ Державного підприємства «Харківський національний академічний театр опери та балету імені М.В. Лисенка» про її звільнення, поновити її на роботі на попередній посаді артистки-солістки 2 категорії з 18.10.2016, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.10.2016 по 29.06.2017 в розмірі 100524,80 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] посилається на те, що вона з квітня 1994 року працює на посаді артистки-вокалістки в ДП «Харківський національний академічний театр опери та балету імені М.В. Лисенка», з березня 2013 року є головою первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» Харківського національного академічного театру опери та балету імені М.В. Лисенка. 19.10.2016 її перешкоджали потрапити до приміщення театру, а після виклику поліції та довгих телефонних перемовин із її представником - юристом за фахом вона потрапила до приміщення театру, де і дізналась про факт її звільнення за п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач категорично не погоджується із наказом про її звільнення, оскільки фактично звільнення відбулось за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за ініціативою роботодавця, який в даному випадку має отримати попередню згоду виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Адміністрація театру не зверталась та не отримувала згоди профспілкової організації на звільнення позивача, оскільки вона є головою профспілки і про цей факт їй має бути відомо. За таких обставин наказ про звільнення позивача є незаконним, її має бути поновлено на роботі, у зв'язку із чим позивач має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.10.2016 по 29.06.2017, який з урахуванням обчисленої позивачем надбавки має становити 100524,80 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представники відповідача ДП «Харківський національний академічний театр опери та балету імені М.В. Лисенка» Жуков К.Є. та Бунецька Г.Ю. заперечували проти позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, посилаючись на те, що її звільнення було проведено із дотриманням вимог діючого законодавства, а тому відсутні підстави для поновлення її на роботі та виплати будь-яких сум, оскільки із [PERSON] був проведений повний розрахунок при звільненні, в тому числі виплачена компенсація за невикористані дні відпустки. Від третьої особи - Міністерства культури України до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника та надані пояснення щодо предмета спору, які узгоджуються із письмовими запереченням відповідача, долученими до матеріалів справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів, про що учасникам розгляду справи було роз'яснено неодноразово. При вирішенні спору суд керується роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з п. 19 якої суд повинен з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в ДП «Харківський національний академічний театр опери та балету імені М.В. Лисенка» на посаді артистки-вокалістки (солістки) 2 категорії з 15.04.1994 на умовах безстрокового трудового договору. Відповідно до наказу № 73/к від 01.07.2016 у зв'язку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28.01.2016 за № 955-8 наказано припинити з 5 вересня 2016 року на підставі п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України безстрокові трудові договори з наступним укладанням контракту з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом), в тому числі і з [PERSON] Витяг з даного наказу було направлено на адресу працівника [PERSON] для ознайомлення рекомендованим листом. 12.08.2016 [PERSON] також було ознайомлено із даним наказом, однак остання відмовилась від підпису, про що було складено відповідний акт. Наказом ДП «Харківський національний академічний театр опери та балету імені М.В. Лисенка» від 10.10.2016 за № 124/к [PERSON] було звільнено з роботи 17.10.2016 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України із виплатою компенсації за невикористану відпустку за 16 календарних днів. 12.10.2016 [PERSON] відмовилась від ознайомленні під підпис із наказом про своє звільнення, про що завідуючим оперною трупою [PERSON] зазначено у докладній на ім'я генерального директора. У зв'язку із відсутністю на роботі працівника [PERSON] в день звільнення 17.10.2016 на її адресу було направлено лист із пропозицією з'явитися до театру для отримання трудової книжки та остаточного розрахунку. 19.10.2016 начальником відділу кадрів, начальником служби охорони та сторожів було складено акт щодо надання [PERSON] для ознайомлення наказу про її звільнення та особової картки, а також щодо пропозиції забрати трудову книжку, на що [PERSON] відповіла відмовою. Позивач вважає, що ст. 20 Закону України «Про театри і театральну справу» та ст.. 21 Закону України «Про культуру» із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури», встановлюється лише порядок оформлення нових трудових правовідносин між театрами та творчими працівниками. Право на розірвання вже укладених трудових контрактів, в тому числі і безстрокових, зазначеними нормативними актами не передбачено, а тому її фактично звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто зміни в організації виробництва і праці. Суд із даною позицією позивача погодитися не може з наступних підстав. Так, згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини 3 статті 21 КЗпП України №12-рп/98 від 09.07.1998 року роз'яснено, що контрактна форма трудового договору може впроваджуватись лише законом. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про театри і театральну справу» до професійних творчих працівників театру належать художній та артистичний персонал театру. Трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів керівник державного чи комунального театру може залучати артистичний та художній персонал понад штатну чисельність на підставі цивільно-правового договору в порядку, визначеному законом. Набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з п.9 ст.36 КЗпП України. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів. З працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи, що норма Закону, якою запроваджено обов'язкове укладання строкового контракту з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, не визнавалась неконституційною, тому відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, ухвалою Конституційного суду України від 20.04.2017 року №6-у/2017 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України «Про театри і театральну справу», «Про культуру», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури», тобто зазначена норма неконституційною не визнана. Також, суд приходить до висновків, що в діях відповідача відсутні порушення нормативно регламентованої процедури прийняття наказу № 124/4, на які вказує позивач, зважаючи на наступне. Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є, відповідно до ст.252 КЗпП України. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 09.07.1998 року у справі №12-рп/98 вказав на те, що контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, його правову і соціальну захищеність. Умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (ст. 9 КЗпП України). Проте визначив, що виходячи зі змісту ч.3 ст.21 Кодексу законів про України, трудові контракти можуть укладатись у випадках, передбачених як законами, так і постановами Верховної Ради України, указами Президента України, декретами та постановами Кабінету Міністрів України, прийнятими в межах їх повноважень. Нормативні акти Президента України як глави держави (ст.102 Конституції України) і Кабінету Міністрів України як вищого органу у системі органів виконавчої влади (ст.113 Конституції України) обов'язкові до виконання на території держави (статті 106 і 117 Конституції України), вони встановлюють загальнообов'язкові правила, мають універсальний характер і є складовою частиною законодавства України. Також, Конституційний Суд України зауважив: виходячи з необхідності посилення правових засобів захисту прав громадян у галузі праці, унеможливлення їх ущемлення, додержання вимог ратифікованої Україною Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця Конституційний Суд України визнає за доцільне в подальшому обмежити визначення сфери застосування контракту лише законами, що є прерогативою Верховної Ради України. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що дії відповідача щодо видання наказу № 124/к від 10.10.2016 відповідають вимогам чинного законодавства України. Крім того, строк дії та умови контракту визначався з врахуванням Наказу Міністерства культури України від 02.08.2016 року №624, яким затверджено форму Контракту з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури, Законів України «Про театри і театральну справу», та «Про внесення змін до деяких творчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури». Відповідно до переліку посад професійних творчих працівників театрів та посад (спеціальностей) працівників інших специфічних театральних професій, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2006 року №208 посада, яку обіймав позивач, належить до посад професійних творчих працівників. При цьому процедура переукладення форми трудового договору із безстрокового на контракт не пов'язана з масовим вивільненням працівників, та не потребує доведення до відома органів державної служби зайнятості. Дії позивача [PERSON] свідчать про відсутність в неї бажання укладати контракт із ДП «Харківський національний академічний театр опери та балету імені М.В. Лисенка», що змусило відповідача прийняти рішення про припинення безстрокового трудового договору з ним, на підставі п. 9 ст. 36 КЗпП України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Частиною 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed