Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просила встановити факт, що на день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] постійно не проживав за адресою: [ADDRESS] . Встановити факт, що [PERSON] , спадщину після померлої [INFO] [PERSON] та померлого [INFO] [PERSON] не прийняв. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] , а [INFO] помер її батько [PERSON] . Після їх смерті відкрилася спадщина, до складу якої, входить будинок [ADDRESS] , який належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 23.05.1963 р. Спадкоємцями після смерті батьків є вона та відповідач [PERSON] . У встановлений законом строк вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, інші особи, зокрема відповідач, з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не звертались. На день смерті батьки та вона були зареєстровані та проживали за місцем відкриття спадщини. відповідач також був зареєстрований за місцем відкриття спадщини, однак фактично в будинку не проживає більше ніж 10 років. Під час оформлення спадкових прав їй стало відомо, що вона не може оформити всі спадкові права, оскільки відповідач також є зареєстрованим у будинку та вважається таким, що прийняв спадщину. Встановлення факту неприйняття спадщини їй необхідне для спадкування всього майна після смерті батьків. Факт не проживання відповідача за місцем відкриття спадщини підтверджується актами, квитанціями про сплату комунальних послуг та показаннями свідків. Законодавець пов`язує прийняття спадщини з фактом постійного проживання спадкоємця з спадкодавцем, а не з фактом їх реєстрації за однією адресою. Оскільки відповідач не проживав зі спадкодавцями, йому необхідно було у встановлений законом строк звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак таку заяву він не подав, тому спадщину не прийняв. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.05.2020 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження, витребувані докази. 06.07.2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 03.01.2020 року він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , проте державний нотаріус Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Вовкожа О.М. повідомила його про те, що він не повинен подавати заяви про прийняття спадщини, оскільки нотаріальна справа вже заведена, а тому він повинен звернутись до нотаріальної контори після 31.01.2020 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. На день смерті батьків він був зареєстрований з ними за однією адресою. Діючим законодавством визначено, що реєстрація місця проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем є підтвердженням прийняття спадщини і не потребує подання заяви про прийняття спадщини. Заяву про відмову від прийняття спадщини він не подавав. Після спливу шести місяців з дня смерті спадкодавця він звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак йому було відмовлено, оскільки не були надані оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно. Позивачем не надано доказів що він зареєстрований у іншому місці, іншого нерухомого майна на праві власності він не має, акти не проживання не спростовують факт його реєстрації. В зв`язку з відсутніми умовами для проживання, він вимушен був тимчасово проживати за іншою адресою, проте його місцем реєстрації є: [ADDRESS] . Просив у задоволенні позову відмовити. 11.09.2020 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що у своєму відзиві відповідач фактично підтвердив факт свого не проживання за місцем відкриття спадщини. Фактичним місцем проживання відповідача є адреса: [ADDRESS] . Надала правові позиції Верховного Суду, якими встановлено, що державна реєстрація у житловому будинку не є беззаперечним доказом постійного проживання на момент смерті спадкодавця та відповідно і доказом прийняття спадщини. Позовні вимоги підтримала. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.09.2020 року витребувані докази. 06.07.2020 року [PERSON] подано зустрічний позов в обґрунтування якого зазначено, що [INFO] померла його мати [PERSON] , а [INFO] помер його батько [PERSON] . Після їх смерті відкрилася спадщина до складу якої входить будинок [ADDRESS] , який належав [PERSON] . На момент відкриття спадщини він був зареєстрованим зі спадкодавцями за однією адресою. 03.01.2020 року він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , проте державний нотаріус Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Вовкожа О.М. повідомила його про те, що він не повинен подавати заяви про прийняття спадщини, оскільки нотаріальна справа вже заведена, а тому він повинен звернутись до нотаріальної контори після 31.01.2020 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Після спливу шести місяців з дня смерті спадкодавця він звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак йому було відмовлено, оскільки не були надані оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України він є таким, що прийняв спадщину, однак не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки у нього відсутні правовстановлюючі документи, в зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.12.2020 року зустрічний позов прийнято до провадження та об`єднано із первісним позовом. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.12.2020 року викликані свідки, до матеріалів справи додані документи. 06.01.2021 року [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що [PERSON] після смерті батька спадщину не прийняв, оскільки проживав окремо від спадкодавця та не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Просила у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.03.2021 року викликані свідки, витребувані докази. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні просила у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін та свідків, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Згідно свідоцтва про право особистої власності від 23.05.1963 р., виданого Комінтернівським райжилуправлінням Виконавчого комітету Комінтернівської районної ради депутатів трудящих, будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] , зазначене підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , зазначене підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] надані акти № 1151 від 17.11.2016 та № 247 від 18.02.2016 р. про обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, які складені УП та СЗН Слобідського району Харківської міської ради для призначення субсидії. З наданих актів вбачається, що брат заявника за адресою: [ADDRESS] не проживає з 1990 року, вона не підтримує з братом відносин, його місце знаходження їй не відомо. Також [PERSON] наданий акт складений [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , останні 10 років не мешкає. Організацією проведення поховання [PERSON] та [PERSON] займалась [PERSON] про що надані відповідні договори замовлення. Начальником Слобідського ВП ГУНП в Харківській області 27.04.2020 року надано відповідь, що згідно обліків Слобідського ВП ГУНП в Харківській області [PERSON] та інші особи у період з 01.01.2010 по теперішній час з будь-якими заявами щодо перешкоджання їм у проживанні в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] до ВП не звертались. З матеріалів спадкової справи № 743/2019 заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори від 26.05.2020 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Причиною відмови стало відсутність в матеріалах справи документів, які б посвідчували право власності спадкодавця на житловий будинок по [ADDRESS] . Завідуючою Шостої Харківської державної нотаріальної контори м . Харкова 26.06.2020 року надана відповідь [PERSON] , в якій зазначено, що спадкодавець на час смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Вищезазначена адреса є також місцем проживання/перебування сина спадкодавця [PERSON] . Ця інформація підтверджується також Інформацією з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 12.11.2019. З вищезазначеної довідки також вбачається, що адреса: [ADDRESS] , на час смерті спадкодавця (тобто, станом на 31.07.2019) була також місцем проживання/перебування [PERSON] [PERSON] роз`яснено, що у відповідності до ч.3 ст. 1268 ЦК України, він є таким, що прийняв спадщину після смерті батька незалежно від факту подачі чи не подачі заяви про прийняття спадщини. Більше того, в даному випадку подача відповідної заяви не була необхідною для прийняття спадщини. Підставою для видачі постанови про відмову від видачі свідоцтва про прийняття спадщини послуговало те, що не було подано оригіналу документа, який посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт тривалого не проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Зазначили, що за вказаною адресою проживала [PERSON] з батьками. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] пояснив, що з 2010 по 2020 роки він проживав за адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , також він тимчасово проживав за адресами найманого житла, однак всіх адрес не пам`ятає. За адресою місця реєстрації він не мав можливості постійно проживати, оскільки не дозволяла житлова площа, однак він був постійно зареєстрованим за вказаною адресою. Іншого місця реєстрації та житла у власності він не має. Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого у статті 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді неприйняття спадщини чи втрати права на спадщину. Відповідно до пункту 1.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, у редакції, чинній на час відкриття спадщини, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місце знаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття (п.п. 3.1). Відповідно до п.п. 3.21, 3.22 цього Порядку спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Таким чином, саме реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця свідчить про «автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини». У такому випадку спадкоємцю достатньо звернутись до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину. Факт реєстрації відповідача у будинку [ADDRESS] , підтверджується даними паспорта громадянина України серії [NUMBER] , зазначене також підтверджується Інформацією з реєстру територіальної громади м. Харкова. Як встановлено судом, з часу відкриття спадщини пройшло більше шести місяців, і протягом цього строку від [PERSON] не надходило заяв про відмову у прийнятті спадщини після смерті батька [PERSON] . Таким чином, [PERSON] після смерті батька [PERSON] в силу правил частини третьої статті 1268 ЦК України, прийняв спадщину, а реєстрація місця проживання, є достатньою обставиною для визнання спадкоємця таким, який прийняв спадщину за правилами частини третьої статті 1268 ЦК України. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 360/2312/16-ц. При цьому Верховний суд у своїй постанові зазначив, що саме реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця свідчить про «автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини». Фактичне місце проживання відповідача не має правового значення у цій справі, з огляду на зміст позовних вимог, а надані позивачем в якості доказів акти про не проживання, фотографії, які не можуть вказувати, що [PERSON] не проживає у спірному житловому будинку та показання свідків про не проживання відповідача зі спадкодавцем не змінюють висновки суду. Крім того, вимога про встановлення факту постійного непроживання зі спадкодавцем не є належним способом судового захисту позивача у розумінні статті 16 ЦК України. Вказаний юридичний факт підлягає встановленню при вирішенні спадкового спору, а не як окрема позовна вимога. Вимог про визнання права власності на всю квартиру у порядку спадкування за законом, як за єдиним спадкоємцем, позивач не заявляв. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року, у справі № 592/7860/17. Посилання [PERSON] на правові позиції Верховного суду у справах № 355/832/17, № 717/1470/16-ц не можуть бути прийняті судом, оскільки у вказаних справах предметом спору було невизнання договору дарування недійсним та визнання права власності. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо зустрічного позову, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, - визнання права. За пунктом 3 роз`яснень Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право [PERSON] частку житлового будинку в порядку спадкування за законом, є невизнаним, що дало йому право в порядку ст.3 Цивільного процесуального кодексу України звернутися до суду за захистом своїх прав. Згідно Наказу Міністерства юстиції України №914/5 від 26.05.2009 року «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна на підставі рішень судів», рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до роз`яснення Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. На підставі викладеного та враховуючи, що [PERSON] з незалежних від нього причин відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом і він бажає її прийняти, обраний ним спосіб захисту прав є належно обраним, тому суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право на спадкове майно, а саме право власності Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 35,7 кв.м., загальною площею 50,4 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України,

Outcome: approved