Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до Нововодолазької селищної ради Харківської області, в якій просила визнати за нею право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] , а саме на земельну частку (пай) розміром 8,35 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що перебувала у колективній власності Комунального сільськогосподарського підприємства «Іскра», що належала померлій [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0038371, виданого на підставі рішення Нововодолазької районної державної адміністрації від 18 червня 1996 року № 301 та 01 жовтня 1996 року зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №171 та на право на пайовий фонд Колективного сільськогосподарського підприємства «Іскра» село Знам`янка Нововодолазького району Харківської області, яке належало померлій [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) [NUMBER], виданого Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 12 грудня 2001 року. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 січня 2019 року позовну заяву [PERSON] до Нововодолазької селищної ради Харківської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 21 лютого 2020 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до Нововодолазької селищної ради Харківської області, відповідно до якої позивач просила встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та померлої [INFO] [PERSON] , визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] , а саме на земельну частку (пай) розміром 8,35 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що перебувала у колективній власності Комунального сільськогосподарського підприємства «Іскра», що належала померлій [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0038371, виданого на підставі рішення Нововодолазької районної державної адміністрації від 18 червня 1996 року № 301 та 01 жовтня 1996 року зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №171 та на право на пайовий фонд Колективного сільськогосподарського підприємства «Іскра» село Знам`янка Нововодолазького району Харківської області, яке належало померлій [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) [NUMBER], виданого Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 12 грудня 2001 року. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 лютого 2019 року відкрито провадження у справі з єдиним унікальним № 631/65/19 за позовом [PERSON] до Нововодолазької селищної ради Харківської області про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 08 травня 2019 року за клопотанням позивача витребувано від Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області інформацію про наявні відкриті спадкові справи та заповіти, складені за життя [PERSON] . 05 грудня 2019 року через канцелярію суду [PERSON] надала уточнену позовну заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 8614/19-вх, відповідно до якої просила суд встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] , з померлою [INFO] [PERSON] , не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. В обґрунтування своїх уточнених вимог позивач зазначила, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої залишилась спадщина у вигляді права на земельну частку (пай) розміром 8,35 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності Комунального сільськогосподарського господарства «Іскра», що належала померлій [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0038371 виданого на підставі рішення Нововодолазької райдержадміністрації від 18 червня 1996 № 301 та 01 жовтня 1996 року зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 171, та у вигляді права на пайовий фонд колективного сільськогосподарського підприємства «Іскра», село Знам`янка Нововодолазького району Харківської області відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) [NUMBER], виданого Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 12 грудня 2001 року. Як вказала позивач, починаючи з 1994 року вона постійно проживала разом з померлою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а з 01 квітня 2003 року була зареєстрована за вказаною адресою. За час сумісного проживання з померлою вони вели спільне господарство та фактично мешкали однією родиною, позивач повністю займалась питаннями поховання померлої та вважала себе такою, що прийняла спадщину. Проте звернувши до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом після померлої [PERSON] , позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через те, що нею не надано документів, які підтверджують родинні зв`язки з померлою. Встановлення факту проживання однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини після смерті [PERSON] необхідно позивачу для оформлення спадкових прав, у зв`язку з чим, остання вимушена була звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 05 грудня 2019 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] до Нововодолазької селищної ради Харківської області про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю. 10 червня 2020 року Нововодолазьким районним судом Харківської області постановлено ухвалу, якою за клопотанням позивача витребувано від Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області інформацію про наявні відкриті спадкові справи та заповіти, складені [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, а також задоволено клопотання сторони позивача про виклик свідків з метою їх допиту у судовому засіданні. Також Нововодолазьким районним судом Харківської області неодноразово постановлялись ухвали про відкладення розгляду справи, у тому числі у зв`язку із неявкою позивача та її представника. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до Нововодолазької селищної ради Харківської області про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд за її відсутності не надала, однак скористалася правом, визначеним частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника - адвоката Мезіна В. В. Представник позивача - адвокат Мезін В. В., який діє відповідно до договору про надання правової допомоги № 077 від 01 березня 2020 року та на підставі ордеру серії ДН № 113077 від 01 березня 2020 року, у судову засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити й у вступному слові стисло виклав зміст та підстави позову, надавши необхідні пояснення щодо них, які відповідають змісту позовної заяви. Окремо, представник позивача наголосив, що [PERSON] довгий час, починаючи з середини 1990-х років, постійно мешкала, та з 2003 року була зареєстрована, у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , разом із померлою [INFO] [PERSON] , яка не мали близьких родичів. Померла [PERSON] через свій вік та стан здоров`я не мала останнім часом можливості самостійно забезпечувати свої умови проживання, тому позивач за час сумісного проживання забезпечувала її фізичною та матеріальною допомогою, лікуванням, продуктами харчування, вели спільне господарства й фактично мешкали однією родиною. Після смерті [PERSON] , яка залишила позивачу свій будинок у спадок відповідно до договору довічного утримання, остання залишилась там проживати й досі. В подальшому у судове засідання представник позивача не з`явився, але скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, на електронну адресу суду направив заяву, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-207/21-вх від 03 лютого 2021 року, з проханням подальший розгляд справи здійснювати за його відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що позовні вимоги вони підтримують повністю і просять їх задовольнити. Уповноважений представник Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області у судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, наданим приписами частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України голова селищної ради О. Єсін направив на адресу суду заяву, що була зареєстрована за вхідним № 8948/19 - вх. від 20 грудня 2019 року, відповідно до якої зазначив, що Нововодолазька селища рада просить розглянути цивільну справу за позовною заявою [PERSON] без участі представника селищної ради, проти задоволення уточненої позовної заяви не заперечують. З цього приводу слід зазначити, що положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у учасників процесу свідчать їх відповідні заяви, подані їх представниками та долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, а представник позивача надав їх у попередньому судовому засіданні, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи за відсутності сторін. Вислухавши пояснення й доводи представника позивача, покази свідків, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, що були надані учасниками справи та безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-\-зп). Отже у ході розгляду справи в межах заявлених позовних вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. [INFO] у віці 81 року у селі Знам`янка, Нововодолазького району Харківської області померла [PERSON] , про що 12 лютого 2005 року Знам`янкою сільською радою Нововодолазького району Харківської області складений відповідний актовий запис за № 5 та 24 лютого 2005 року видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, до складу якої входить право на земельну частку (пай) площею 8,35 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства «Іскра», що підтверджується копією сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0038371, виданого на підставі рішення Нововодолазької райдержадміністрації від 18 червня 1996 № 301, зареєстрованого 01 жовтня 1996 року в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 171, а також право на пайовий фонд Колективного сільськогосподарського підприємства «Іскра», Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Іскра» села Знам`янка Нововодолазького району Харківської області, що вбачається з копії свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) [NUMBER], виданого Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 12 грудня 2001 року. Відповідно до частин 1 та 2 статті 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). При цьому, спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 Цивільного кодексу України). З інформаційної довідки із спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 60754441, сформованої 01 липня 2020 року о 12 годині 55 хвилин та наданої завідувачем Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори в порядку виконання обов`язків державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Т. Козелько листом від 08 липня 2020 року за № 458/02-14, вбачається, що у спадковому реєстрі відсутня інформація про заповіти та спадкові договори, складені за життя [PERSON] . Також з Інформаційної довідки із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 60754432 сформованої 01 липня 2020 року об 12 годині 54 хвилини та наданої завідувачем Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори в порядку виконання обов`язків державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Т. Козелько листом від 08 липня 2020 року за № 458/02-14, вбачається, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи, 04 квітня 2017 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Т. М. Зміївською винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зареєстрована за вихідним № 203, відповідно до якої [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку із відсутністю у спадкоємця документів на підтвердження факту родинних або інших відносин з померлою [PERSON] . Інформації щодо інших спадкоємців, які б фактично прийняли спадщину, або зверталися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] судом, із наданих сторонами доказів, не встановлено. Судом встановлено, що померла [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] , з 15 травня 1980 року і по день смерті; проживала разом із громадянами - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які там зареєстровані та фактично мешкають по теперішній час, що підтверджується довідкою № 440 від 06 грудня 2016 року за підписом секретаря Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Т. М. Великої. Крім того, відповідно до копії договору довічного утримання, посвідченого 08 серпня 1997 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Т. М. Зміївською та зареєстрованого в реєстрі за № 2046, встановлено, що [PERSON] , з однією сторони, та [PERSON] , з іншого боку, уклали договір відповідно до якого [PERSON] передала у власність громадянці [PERSON] належний їй житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . У свою чергу, [PERSON] зобов`язалась довічно утримувати громадянку [PERSON] , забезпечувати її харчуванням, одягом, необхідною допомогою і зберегти в її безкоштовному довічному користуванні одну кімнату у будинку. На сторінці 11 паспорту громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області 17 січня 2002 року, мається штамп з місцем реєстрації останньої з 01 квітня 2003 року за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження факту спільного проживання спадкодавця, [PERSON] ,разом із позивачем, [PERSON] , було надано копію акту, складеного 22 лютого 2017 року депутатом виборчого округу № 5 Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Великою Т. М., в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] . Зі змісту вказаного акту вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 01 квітня 2003 року за адресою: [ADDRESS] , фактично проживала разом із громадянкою [PERSON] з 1994 року і по день смерті останньої - [INFO] , вели спільне господарства та [PERSON] понесла витрати по похованню померлої . У судовому засіданні, що відбулося 18 січня 2021 року, будучи допитаними в якості свідків у відповідності до вимог статті 230 Цивільного процесуального кодексу України та попередженими про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , підтвердили факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Свідки зазначили, що [PERSON] проживала сама, оскільки її син помер ще у 1992 році, інших родичів вона не мала. З серпня 1995 року з нею стала проживати [PERSON] з донькою, оскільки після розлучення остання залишилась без місця проживання. [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, позивач доглядала за померлою до останнього дня її життя. Свідок [PERSON] також повідомила, що [PERSON] повністю обслуговувала [PERSON] , готувала їжу та не зважаючи на складний характер останньої, позивач знайшла з нею спільну мову, більш того [PERSON] вважала [PERSON] своєю дочкою, а її доньку своєю онукою. Похованням [PERSON] також займалася [PERSON] , та померла залишила будинок саме їй. Таким чином, судом встановлено, що позивач - [PERSON] та померла [PERSON] проживали однією родиною понад п`ять років до смерті останньої, яка померла [INFO] . Як зазначив представник позивача, встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю з померлою [PERSON] понад п`яти років, необхідне [PERSON] для оформлення спадкових прав. Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що в силу статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 Цивільного кодексу України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Отже, в основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Згідно зі статтею 1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18) зроблено висновок, що «для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю». Приписами частин 1 - 3 статті 1268 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частин 2 та 3 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 оку № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки». У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Отже аналіз норми частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України у системному зв`язку з пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» дає підстави дійти висновку про те, що для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків. Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України у пункті 23 своєї постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тобто, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів . Згідно з абзацом 1 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Належним чином оцінивши надані докази та встановивши обставини, що мають істотне значення для вирішення справи, зокрема, що принаймні з 1995 року [PERSON] та [PERSON] по день смерті останньої мешкали разом, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, їм були притаманні взаємовідносини членів сім`ї (вони спільно прибирали у будинку, підтримували його у належному стані, купували продукти харчування тощо), суд прийшов до висновку про можливість встановлення факту спільного проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] , померлою [INFO] , з 1995 року. З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням положень частин 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України за якими суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог; при цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оскільки питання відшкодування судових витрат під час звернення до суду з позовом [PERSON] до Нововодолазької селищної ради Харківської області, про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю, не порушувалось, процесуальне рішення з вказаного питання судом не вирішується. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved