Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право проживання в житловому приміщенні. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач по справі доводиться їй зятем. Квартира [ADDRESS] з 15 січня 2009 року належить позивачці та другій її доньці [PERSON] на праві приватної власності. Відповідач з дозволу позивачки був прописаний за цією адресою 19 лютого 2014 року, проте, з січня 2015 року без поважної причини не проживає за місцем реєстрації, у звязку з тим, що виїхав жити до своєї матері у с. Валентинівка Ширяєвського р-ну Одеської області. Через те, що відповідач з 2015 року не проживає за вищевказаною адресою та відмовляється добровільно знятись з реєстрації у квартирі [ADDRESS], [PERSON] просила визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право проживання у цій квартирі та зняти його з реєстрації з вищевказаної адреси. Позивач в судовому засідані позовні вимоги підтримала, з мотивів викладених в позовній заяві. Крім того пояснила, що відповідач у даній квартирі не проживає з січня-лютого 2015 року, а проживає в м.Одеса. Добровільно знятись з реєстрації він відмовляється. Комінальних послуг він не сплачує. Відповідач в судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, через оголошення у пресу. Із заявою про розгляд справи у відсутність відповідача, до суду не звертався. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо зазначені ним причини визнані не поважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, пояснення свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі наявні докази у їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 січня 2009 року Відділом з житлових питань та управління комунальною власністю Добропільської міської ради та згідно з розпорядженням органу приватизації від 15 січня 2009 року № 687/1814, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці на праві спільної часткової власності на житло. (а.с.7) Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22323303 від 30 березня 2009 року\~ квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності по 1/2 частці [PERSON] та [PERSON]. Підставою виникнення права власності є вищенаведене свідоцтво про право власності від 15 січня 2009 року.\~ (а.с.8) Згідно з витягу домової книги вбачається, що в квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.10-12) Згідно акту, складеного головою ОСББ «Шевченко 3», та підписаного ще двома співвласниками цього будинку [PERSON] проживає у кв. 26 цього будинку, а її зять, [PERSON], не проживає у цій квартирі з січня 2015 року. Як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON], [INFO], що вона є рідною тіткою позивачки і знає її та її сімю з самого їхнього дитинства. Та ствердила, що відповідач [PERSON] більше як два три роки не проживає у [INFO]. З позовної заяви, з пояснень сторін\~ у судовому засіданні встановлено, що відповідач, [PERSON] не мешкає в квартирі за адресою [ADDRESS] з 2015 року, тобто більше 1 року без поважних причин, квартирою не користується, не виконує обовязки наймача, повязані з утриманням, оплатою комунальних послуг. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316.\~317,\~319,\~321 ЦК України). Частиною 1\~ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2\~ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4\~ст. 156 ЖК України \~до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.\~Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно\~\~проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.\~Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] понад один рік без поважних причин не мешкає за адресою [ADDRESS], оскільки вибув на інше постійне місце проживання, суд вважає, що останній втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі\~ст. 405 ЦК України. Таким чином судом встановлено, що позов в частині визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням обґрунтовано належними правовими підставами. В частині зняття відповідача з реєстрації позов не обґрунтовано правовими підставами, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 3.1. Наказу Міністерства внутрішніх справ від 22.11.2012 р. № 1077 «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право на житло є підставою для зняття відповідача з реєстрації. При цьому орган реєстрації не відмовляв позивачці у знятті відповідача з вказаної реєстрації. Отже вимога позивачки про зняття відповідача з реєстрації не підтверджена доказами про порушення її права, заявлена передчасно, не обґрунтована правовими підставами, а тому в її задоволенні необхідно відмовити. За вказаних обставин ухвалення судом рішення про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є достатньою правовою підставою для зняття відповідача з реєстрації у відповідному житловому приміщенні. Відповідач підлягає зняттю з реєстрації в спірному житлі після подання позивачкою органу реєстрації цього рішення, після набрання ним законної сили.

Outcome: partial