Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Мартинюк Едуард Вікторович, про визнання заповіту недійсним. Свої позовні вимоги мотивує наступним. [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) є дочкою [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Ковельським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області 18 грудня 2017 року. Після смерті батька, як спадкоємець першої черги, вона 13.03.2018 року подала заяву про прийняття спадщини приватному нотаріусу Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Мартинюку Едуарду Вікторовичу. Їй стало відомо, що в 2011 році батько склав заповіт, хоча ж одного разу він про нього не згадував при їхньому спілкуванні. Не знала про батьків заповіт і його співмешканка, з якою він проживав ще з 2002 року і до моменту смерті, хоча вона скрізь постійно супроводжувала його. У червні 2018 року вона і її рідна сестра [PERSON] від приватного нотаріуса Мартинюка Е. В. отримали листи від 04 червня 2018 року №123/02-14 і №124/02-14, в яких було зазначено, що заповіт батька складено не на їхню користь. Як виявилось, [PERSON] склав заповіт на користь [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ). Про це позивач дізналась з СМС повідомлення Відповідача від 05.06.2018 року, в якій вона повідомила, що подала заяву нотаріусу про прийняття спадщини і просила її надати правовстановлюючі документи на майно заповідача. Копію зазначеного заповіту їй нотаріусом не надано, з того мотивування, що отриманий на нотаріальний запит заповіт батька є нотаріальною таємницею і їй, як особі, яка не вказана в заповіті, його зміст не може бути розголошений. Оригінал заповіту зберігається в спадковій справі приватного нотаріуса Мартинюка Е. В. Оспорюваний заповіт був посвідчений 28 липня 2011 року в один день з видачею відповідачці нотаріально посвідченої довіреності батька на право здійснення юридичних дій. На час складання заповіту батькові виповнилося 54 роки. В останні роки життя стан його здоров`я різко погіршився. Батько змінився у своїй поведінці, іноді не впізнавав близьких, сусідів, не міг назвати дату, день тижня. У батька розвивався віковий склероз і почастішали випадки несприйняття реальних подій. Внаслідок цього він перебував на лікуванні у невропатолога. Проте спроби поліпшити його стан позитивного результату не мали. З приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок зловживання алкоголем, запійного стану йому було поставлено діагнози, пов`язані зі зловживанням алкоголем та рекомендовано пройти лікування. Батько неодноразово проходив лікування в медичних закладах. Вважає, що складення нотаріусом і підписання батьком оспорюваного заповіту не відповідало його внутрішній волі. Батько неодноразово зазначав, що позивачу та її рідній сестрі він залишить все своє нерухоме майно. Про це знають його співмешканка, сусіди та знайомі їхньої родини, яким про це спадкодавець неодноразово розповідав. Зазначені обставини можуть підтвердити свідки, про виклик яких позивачем буде заявлено в суді. Складення оспорюваного заповіту не відповідало дійсній волі батька, що є недодержанням в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч. З ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, та відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Як мені стало відомо позивачу від співмешканки батька в період посвідчення оспорюваного заповіту він піддавався інтелектуальному примусу, навіюванню та моральному впливу з боку відповідача. Це дає підстави вважати, що через хворобу та стан свідомості, зміненої зловживанням алкоголем, він не сприймав дійсність і не міг керувати своїми діями. З огляду на те, що батько мав регулярні та тривалі розлади особистості, що посилювались внаслідок постійних запійних станів, вважає, що на момент підписання оскаржуваного заповіту батько не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, чим і скористалась відповідач для підбурювання, омани та примусу заповідача до підписання заповіту на її користь. З огляду на вищевикладене позивач просив суд - визнати недійсним заповіт [PERSON] , підписаний 28 липня 2011 року, яким заповідано все його майно де б таке не було та з чого б воно не складалося [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) та поскласти судові витрати на відповідача. Позивачкою до суду подана заява про збільшення предмета вимог, якою вона просила: Визнати недійсним заповіт [PERSON] , підписаний 28 липня 2011 року, яким заповідано все його майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ). Винести рішення про усунення [PERSON] від спадкування за заповітом від 28 липня 2011 року за померлим [PERSON] внаслідок перешкоджання нею укласти заповіт шляхом введення спадкодавця в оману та приховування від нього необхідних правовстановлюючих документів на нерухоме майно та поскласти судові витрати на відповідача. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.08.2018 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.05.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судове засідання 29.07.2021 учасники справи не з`явилися. Про день та час судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [INFO] , помер [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Ковельським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області 18 грудня 2018 року. [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) є дочкою померлого [INFO] [PERSON] . 13 березня 2018 року Приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Мартинюком Едуардом Вікторовичем відкрита спадкова справа № 03/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Вказана спадкова справа відкрита за заявою [PERSON] , яка до реєстрації 01 травня 1999 року мала прізвище [PERSON] , про прийняття як спадкоємцем першої черги за законом спадщини після померлого [INFO] [PERSON] . 13 березня 2018 року до приватного нотаріуса надійшла також заява [PERSON] про прийняття спадщини як спадкоємцем першої черги за законом померлого [INFO] [PERSON] . 05 червня 2018 року до приватного нотаріуса надійшла заява [PERSON] про прийняття спадщини як спадкоємцем за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] . Відповідно до заповіту від 28 липня 2011 року, посвідченого Панікар В.М., державним нотаріусом Києво-Святошинської районної нотаріальної контори Київської області, за р. н. 1-1921, [PERSON] все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, а також те, що на що він за законом буде мати право, заповів [PERSON] . В заповіті зазначено, що 28 липня 2011 року [PERSON] , державним нотаріусом Києво-Святошинської районної нотаріальної контори Київської області, цей заповіт нею записаний зі слів [PERSON] , до підписання прочитаний вголос заповідачем [PERSON] та власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса о 10 годині 40 хвилин. Особу його встановлено, дієздатність перевірено. Після вступу в шлюб [PERSON] з 19 листопада 2011 року отримала прізвище [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 липня 2019 року за клопотання представника позивача призначено по справі судову почеркознавчу експертизу. Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз направлено до суду повідомлення від 19.12.2019 № 28483 - 28485/19-32 про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи. Клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для вирішення питання про неможливість усвідомлювати [PERSON] значення своїх дій та керування ними на момент складання заповіту суду не заявлялось. Таким чином, доказів, які свідчать про неможливість усвідомлювати [PERSON] значення своїх дій та керування ними на момент складання заповіту суду не надано. Доказів про перешкоджання відповідачкою [PERSON] укласти з позивачкою заповіт шляхом введення спадкодавця в оману та про приховування від нього необхідних правовстановлюючих документів на нерухоме майно також суду не надано. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України). Згідно із положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зважаючи на презумпцію правомірності правочину та диспозитивність цивільного процесу, на позивача покладається обов`язок щодо доведення того, що під час вчинення заповіту [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними Між тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed