Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. [PERSON], на праві власності, відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 29217 від 26.09.2008 року виданого згідно з розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації від 26.09.2008 року №1802, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.11.2010 року виданого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, належить квартира що розташована у [ADDRESS]. Відповідно до довідки Запорізької міської ради Єдиної абонентської служби центру обслуговування абонентів від 26.05.2014 року за підписом начальника ЦОА № 12, в квартирі зареєстрована позивач, [PERSON], та відповідач [PERSON], яка фактично не мешкає за даною адресою з березня 2013 року по теперішній час. Позивач [PERSON] є інвалідом третьої групи, отримує мінімальний розмір пенсії, тому, реєстрація відповідача у належній їй квартирі чинить перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження її майном, вона змушена нести додаткові витрати у зв'язку з реєстрацією відповідача у квартирі, сплачувати комунальні платежі за утримання будинку та прибудинкової території, які нараховуються на всіх зареєстрованих у квартирі осіб. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд усунути перешкоди в праві користування та розпорядження власністю - квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, була своєчасно повідомлена про дату і час судового засідання, причини неявки суду не повідомила. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, на фіксації судового процесу не наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила. Згідно даних поштових повідомлень судові повістки про виклик повернулись на адресу суду «за закінченням терміну зберігання». На підставі даних довідково-адресного бюро м. Запоріжжя ГУМВС України в Запорізькій області відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою вказаною у позовній заяві. Судом вживалися заходи щодо встановлення місця перебування відповідачів та належного їх повідомлення про час і місце розгляду справи. У судове засідання, призначене на 21.11.2014 року, відповідач викликалась через оголошення в газеті «Запорізька правда» № 130-131 від 13 листопада 2014 року. Представник третьої особи - Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку вищевикладеним, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача та відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що належить її на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.11.2010 року, свідоцтвом про право власності № 29217 від 26.09.2008 року, та технічним паспортом, інвентарний № 50925. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], проте, остання не проживає за зазначеною адресою з березня 2013 року, що підтверджується довідкою № 1584 виданою єдиною абонентською службою центра обслуговування абонентів від 26.05.2014 року. Згідно зі ст. ст. 30, 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з нормами ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні його права користування чи розпорядження своїм майном. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved