Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому після неодноразових уточнень та доповнень просить визнати незаконним наказ ХНУВС № 126 о/с від 25.08.2015 в частині її звільнення; зобов'язати ХНУВС поновити її на посаді старшого викладача кафедри соціології та психології з 26.08.2015 відповідно до ст. 235 КЗпП України; визнати наказ № 166 о/с від 31.07.2014 в частині перепризначення її на посаду старшого викладача таким, що не має юридичного значення; визнати недійсним контракт № 142/Т від 15.07.2014; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за час вимушеного прогулу з 26.08.2015 по день винесення рішення у справі, невиплачену заробітну плату протягом 2014/2015 навчального року в розмірі 9968,40 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення за 2015 рік в розмірі 2527,79 грн., моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн., судові витрати в розмірі 16155,58 грн. В обґрунтування заявлених позовних [PERSON] посилається на те, що з 02.09.2002 вона працювала за безстроковим трудовим договором у Національному університеті внутрішніх справ, на теперішній час [PERSON] національний університет внутрішніх справ. 23.07.2011 адміністрація університету перевела її на роботу на умовах строкового договору. 15.07.2013 після проходження конкурсу позивача було призначено за контрактом на посаду старшого викладача. 28.08.2015 позивача було ознайомлено із наказом про звільнення та видано витяг з наказу і трудову книжку, підставою для звільнення вказано закінчення строку трудового договору. Позивач вказує, що звільнення відбулось незаконно, оскільки строк дії контракту № 257/Т від 15.07.2013 мав сплинути 15.07.2014, жодна із сторін не повідомляла один одного про намір припинити трудові відносини, не вживались заходи щодо припинення трудових відносин, а тому з огляду на положення ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України позивач вважала, що дія укладеного нею контракту продовжена на невизначений строк, оскільки трудові відносини фактично тривали, позивач отримала через електронну пошту заплановане навантаження на 2014/2015 навчальний рік, після відпустки під час засідання кафедри отримала індивідуальний план із річним навантаженням з визначенням навчальних дисциплін і студентських груп, з 27.08.2014 приступила до виконання своїх обовязків. По закінченні 2014/2015 навчального року їй не було повідомлено про конкурс на заміщення вакантних посад, про його умови та строки проведення, в червні 2015 року працівники кафедри знаходились у вимушених відпустках, при цьому позивач відмовилась від відпустки без збереження заробітної плати та знаходилась на роботі. Після літньої відпустки позивача було звільнено у звязку із закінченням трудового договору, оскільки нею не було подано документи на участь у конкурсі на заміщення вакантних посад. Позивач із даним твердженням не згодна, оскільки після сплину дії контракту № 257/Т від 15.07.2013 вона не брала участі конкурсі на заміщення вакантних посад на 2014/2015 навчальний рік, сам конкурс був проведений із грубими порушеннями, не було проведено засідання вченої ради факультету щодо конкурсу, контракт на 2014/2015 навчальний рік вона не підписувала, що підтверджується висновками судової почеркознавчої експертизи і за таких обставин вважала, що вона працює за безстроковим трудовим договором і має працювати за таких самих умов у 2015/1016 навчальному році, а тому наказ про звільнення був для неї несподіваним. Позивач також вказує, що наказ ректора № 166 о/с від 31.07.2014 в частині перепризначення [PERSON] не має юридичного значення, оскільки його видано на основі рішення вченої ради університету, яка в свою чергу базується на неіснуючому рішенні вченої ради факультету. Щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, позивач вказує, що при звільненні їй не були виплачені усі належні їй суми, а саме матеріальну допомогу на оздоровлення за 2015 рік, невиплачену заробітну плату за фактично виконану роботу протягом 2014/2015 навчального року (0,25 ставки щомісяця. Також позивач вимагає стягнення на її користь компенсацію за час вимушеного прогулу з дати її незаконного звільнення та по день винесення рішення, а також моральну шкоду, розмір якої позивач визначив з урахуванням вимог розумності та справедливості, субєктивного стану потерпілого, майнового стану відповідача, характеру та тривалості душевних страждань і нервових переживань, істотності недоотриманих благ. Також позивач ставить питання про відшкодування судових витрат, а саме витрат на правову допомогу в розмірі 7716,80 грн., судового збору за подання заяви про забезпечення доказів 281,62 грн., вартості експертизи 8076,40 грн. та банківської комісії 80,76 грн., а всього 16155,58 грн. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник [PERSON] національного університету внутрішніх справ [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] з 04.09.2002 перебувала з відповідачем [PERSON] національним університетом внутрішніх справ в трудових відносинах, а саме: з 04.09.2002 по 12.07.2011 на посадах викладач та старший викладач, а з 12.07.2011 по 26.08.2015 на посаді старшого викладача на підставі строкових контрактів за результатами конкурсного відбору. Так, наказом ХНУВС № 374 о/с від 23.07.2011 за результатами проведення конкурсу позивач була призначена на посаду старшого викладача кафедри загальної та практичної психології за договором строком з 12.07.2011 по 11.07.2012. Підставою для видання наказу був Договір із [PERSON] від 11.07.2011 за № 273/т. Для участі у конкурсі позивач подавала власноручно підписану заяву від 07.06.2011, в якій, зокрема, зазначила, що просить допустити її до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади старшого викладача на умовах контракту. Наказом ХНУВС № 290 о/с від 19.07.2012 за результатами проведення конкурсу позивач була призначена на посаду старшого викладача кафедри загальної та практичної психології за договором строком з 05.07.2012 по 04.07.2013. Підставою для видання наказу був Договір із [PERSON] від 05.07.2012 року № 233/т. Заява на участь у конкурсі на заміщення вакантної посади старшого викладача на умовах контракту від 14.06.2012 року. Наказом ХНУВС № 166 о/с від 15.07.2013 за результатами проведення конкурсу позивач була призначена на посаду старшого викладача кафедри загальної та практичної психології за договором строком з 15.07.2013 року по 15.07.2014 року. Підставою для видання наказу був Договір із [PERSON] від 15.07.2013 року № 257/т. Заява на участь у конкурсі на заміщення вакантної посади старшого викладача на умовах контракту від 20.06.2013 року. Наказом ХНУВС № 166 о/с від 31.07.2014 року за результатами проведення конкурсу позивач була призначена на 0,75 ставки посади старшого викладача кафедри соціології та психології за договором строком з 15.07.2014 року по 14.07.2015 року. Підставою для видання наказу був Договір із [PERSON] від 15.07.2014 року № 142/т. Заява на участь у конкурсі на заміщення вакантної посади старшого викладача на умовах контракту від 25.06.2014 року. Відповідно до ст.. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 3 ст. 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 за № 2984-ІІІ, який втратив чинність 06.09.2014, посади педагогічних і науково-педагогічних працівників можуть обіймати особи з повною вищою освітою, які пройшли спеціальну педагогічну підготовку. Основними посадами педагогічних працівників вищих навчальних закладів першого і другого рівнів акредитації є: викладач; старший викладач; голова предметної (циклової) комісії; завідуючий відділенням; заступник директора; директор. На посади науково-педагогічних працівників обираються за конкурсом, як правило, особи, які мають наукові ступені або вчені звання, а також випускники магістратури, аспірантури та докторантури. Пунктом 11 ст. 55 ЗУ «Про вищу освіту» від 01.07.2014 за № 1556-VII, під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу. Наказом ХНУВС № 225 від 08.05.2011 затверджено Порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників ХНУВС, п. 5.19 якого визначено, що термін контракту встановлюється за погодженням сторін від 1-го до 5-ти років із урахуванням рекомендацій кафедри. Можливість укладення контрактної форми трудового договору з науково-педагогічними працівниками встановлена і п. 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 24.12.2002 за № 744, яке було чинним на момент укладення з позивачкою контракту. За змістом ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. Вказані правові норми прямо передбачають, що відповідач не тільки мав право укладати договори на визначений строк із позивачем, як науково-педагогічним працівником, але мав це здійснювати також на конкурсній основі. Представник ХНУВС у судовому засіданні пояснив що з 2011 року контакти за результатами конкурсу зі старшими викладачами укладаються строком на один рік. Позивач [PERSON] як старший викладач не була виключенням, із нею укладались контракти строком на один рік на 2011/2012 навчальний рік, 2012/2013 навчальний рік, 2013/2014 навчальний рік, 2014/2015 навчальний рік. Представники позивача не заперечували факту того, що [PERSON] укладала контракти строком на один рік на 2011/2012 навчальний рік, 2012/2013 навчальний рік, 2013/2014 навчальний рік, власноруч підписувала їх, однак зазначали, що контракт на 2014/2015 навчальний рік за № 142/Т від 15.07.2014 [PERSON] не укладала, не підписувала, про його існування дізналась лише після звільнення. Проведеною у справі судовою почеркознавчою експертизою № 382/4261 від 30.03.2017 було підтверджено, що виконані рукописним способом записи та підпис у тексті контратаку № 143/Т від 15.07.2014, виконані не [PERSON], а іншою особою. Суд критично ставиться до тверджень сторони позивача, що [PERSON], працюючи на посаді старшого викладача кафедри соціології та психології навчально-наукового інституту права та масових комунікацій у період з 12.07.2011 по 15.07.2014 за контрактом строком дії один рік, мала підстави вважати що наступного 2014/2015 навчального року лише вона єдина з кафедри може всупереч діючого законодавства працювати за безстроковим трудовим договором, що передбачено ст.. 39-1 КЗпП України. Відповідно до затвердженого наказом ХНУВС від 08.05.2011 року № 225 Порядку проведенняконкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників університету, останній проводиться щороку. Про проведення конкурсу дається оголошення в засобах масової інформації. Всі особи, які виявили бажання прийняти участь у конкурсі подають відповідну заяву та інші документи передбачені порядком. За результатами розгляду поданих документів проводиться голосування за претендентів, яке затверджується відповідними протоколами. Попередній розгляд кандидатур проводиться кафедрою на якій бажає працювати претендент, потім інститутом чи факультетом за яким закріплена кафедра, і кінцеве рішення приймає Вчена рада університету. Рішення Вченої ради є підставою для укладення контракту з обраною особою і видання наказу ректора про прийняття її на роботу. Позивач кожного року приймала участь у конкурсі та подавала відповідні заяви, а за результатами проведення конкурсу укладала контракти. Незважаючи на те, що контракт позивач не підписувала, але своїми подальшими діями вона підтвердила його схвалення, а саме виконувала умови контракту протягом цілого року та отримувала відповідну заробітну плату. Вказане підтверджується також показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Сторони у справі не заперечували того факту, що [PERSON] у 2014/2015 навчальному році продовжувала працювати на посаді старшого викладача кафедри соціології та психології навчально-наукового інституту права та масових комунікацій. При цьому, представник ХНУВС зазначав, що керівництво університету не мало сумнівів щодо того, контракт № 142/Т від 15.07.2014 підписаний саме [PERSON], вважало його дійсним, а сторони контракту виконували його умови без застережень. Крім того, у судовому засіданні представники позивача підтвердили, що саме [PERSON] власноруч заповнювала бланк та підписувала заяву про допуск її до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади старшого викладача кафедри соціології та психології зі ставкою 0,75 на 2014/2015 навчальний рік. Таким чином виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їх права, обовязки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність та додаткові підстави розірвання договору. Суд критично відноситься до посилань позивача та його представників на ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України, яка вказує, що якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк, оскільки, згідно ч. 3 ст. 53 Закону України «Про освіту», педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Пункт 10 «Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів III та IV рівнів акредитації», яке затверджено наказом МОН України № 744 від 24.12.2002 року, при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатись безстроковий, строковий трудовий договір, в тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна зі сторін. В даному випадку трудові відносини із [PERSON] відбувались на строкових умовах, згідно норм та положень Законів України «Про вищу освіту» «Про освіту», іншими нормативними актами та відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України, згідно якої, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідач звільнив позивача в зв'язку із закінченням строку трудового договору відповідно до ст.. 36 п. 2 КЗпП України з 26.08.2015 року на законних підставах, а наказ № 126о/с від 25.08.2015 року було винесено правомірно відповідно до чинного законодавства, тому позовні вимоги в частині визнання незаконним вказаного наказу та поновлення позивача на посаді старшого викладача кафедри соціології та психології з 26.08.2015 року, а також стягнення з [PERSON] національного університету внутрішніх справ на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26.08.2015 року по день винесення рішення у справі задоволенню не підлягають. Інші позовні вимоги є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі. Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. За таких обставин суд вважає, що вимоги [PERSON] необґрунтовані, заявлені безпідставно, а тому задоволенню не підлягають. Частиною 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed