Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, підписаним її представником згідно з ордером [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . 31 липня 2009 року державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори Пенішкевич Ю.Ю. видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВМ № 948622 на земельну ділянку площею 2,5325 га, кадастровий номер 0520681900010020012 , з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Жабелівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, що належала спадкодавиці на підставі Державного акта серії ВН № 051462 , зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 142 від 14.10.2004. З 1988 року [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З 2000 року є громадянкою Російської Федерації і відповідно до ч. 4 ст. 81 ЗК України зобов`язана була протягом року, після отримання свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку сільськогосподарського призначення, відчужити її. Однак протягом 2009-2019 років позивач не мала можливості оформити договір купівлі-продажу земельної ділянки через об`єктивні обставини, оскільки, працюючи з жовтня 2008 року на посаді менеджера в ТОВ «Схід», з 2009 року у відпустці не була. За вказаних обставин позивач та її представник, посилаючись на ч. 1 ст. 127 ЦПК України (право суду поновити учаснику справи пропущений процесуальний строк, встановлений законом), а також на ст.ст. 22, 81, 145 ЗК України просять суд ухвалити рішення, яким визначити [PERSON] додатковий строк для відчуження вищевказаної земельної ділянки на три місяці з часу вступу рішення суду в законну силу. В судовому засіданні представник позивача згідно з ордером та договором про надання професійної правничої допомоги [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача - сільський голова Жабелівської сільської ради Вінницького району Вінницької області в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. В матеріалах даної справи наявна заява про визнання позовних вимог, яка була подана в період перебування даної справи у провадженні судді Саєнко О.Б.. Перед судовим засіданням 29.08.2019 на електронну неофіційну адресу суду надійшла заява від голови Жабелівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання позову [PERSON] , яка не містить його підпису. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача згідно з ордером та договором про надання професійної правничої допомоги [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази, надані учасниками справи, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом установлено, що [INFO] в м. Вінниця померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 17.07.2012 (а.с. 4). 14 жовтня 2004 року [PERSON] Вінницькою районною державною адміністрацією Вінницької області на підставі розпорядження Вінницької районної державної адміністрації від 16 липня 2004 року № 6052 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН № 051462 , який зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 148, а саме: на земельну ділянку № 146 , кадастровий номер 0520681900010020012 , площею 2,5325 гектарів у межах згідно з планом, розташовану на території Жабелівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується його копією (а.с. 5). Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України (у редакції, чинній на момент отримання державного акта) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. 31 липня 2009 року державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори - Рибаченко Г.Д. позивачу по справі [PERSON] , громадянці Російської Федерації, яка проживає в [ADDRESS] , було видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 3-1087, про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на земельну ділянку № 146 , кадастровий номер 0520681900010020012 , площею 2,5325 гектарів у межах згідно з планом, розташовану на території Жабелівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлій на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН № 051462 , виданого Вінницькою районною державною адміністрацією Вінницької області 14 жовтня 2004 року на підставі розпорядження Вінницької районної державної адміністрації від 16 липня 2004 року № 605, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 148, що підтверджується копією вказаного свідоцтва (а.с. 6). Позивач по справі [PERSON] дійсно є громадянкою Російської Федерації, проживає в Російській Федерації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією її паспорта (а.с. 9) та копією довідки про місце реєстрації (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. За ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Пунктом «а» частини 1 статті 90 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Відповідно до п. «е» ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Пунктом «д» статті 143 ЗК України визначено, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Статтею 145 ЗК України визначено, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Згідно зі статтею 148 ЗК України земельна ділянка може бути конфіскована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положеннями ч.1 ст. 2, ч.ч. 1,3 ст. 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. У ст. 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Конституційний Суд України у рішенні №9-зп від 25 грудня 1997 року офіційно розтлумачив цю норму та зазначив, що ч. 1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене. Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Але при цьому Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 §1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 §1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). Конституційне право на доступ до правосуддя не є безмежним. Метою правосуддя є захист порушених прав, свобод та інтересів, належних безпосередньо особі, яка звертається за їх відновленням. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В довідці, виданій, мовою оригіналу, «ООО «ВОСТОК», що долучена до позову, зазначено, що гр. [PERSON] працює у їхній організації на посаді менеджера з жовтня 2008 року і відпустка їй з 2009 року не надавалась (а.с. 8). Вказана довідка не містить вихідного номеру та дати її видачі і крім того, в ній зазначено лише, що з 2009 року відпустка [PERSON] не надавалась, а по який період вона не надавалась, у довідці не вказано, тоді як з даним позовом позивач звернулась до суду лише у березні 2019 року. Як стверджується позивачем та не заперечується відповідачем, право власності на земельну ділянку у неї виникло у 2009 році, що підтверджується копією згаданого вище свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Позивач [PERSON] з 2000 року є громадянкою Російської Федерації. Представником позивача підтверджено, що до даних правовідносин слід застосувати аналогію закону, і саме з цього виходила позивач, обираючи спосіб захисту. Суд вважає, що за своїм змістом та конструкцією вимоги позову побудовані по аналогії закону - за аналогією вимог ч. 3 ст. 1272 ЦК України щодо визначення спадкоємцю додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Зміст аналогії закону розкритий у статті 8 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У даному випадку підстави для застосування аналогії закону відсутні, оскільки спірні правовідносини врегульовані нормами Земельного кодексу України (ст. 145 ЗК України щодо відчуження земельної ділянки та ст. 140 ЗК України щодо припинення права власності на земельну ділянку). Крім того, посилання позивача на статтю 127 ЦПК України, яка регулює поновлення процесуальних строків, є безпідставним. Преклюзивні строки - це час, закінчення якого тягне за собою втрату самого права на власність, на користування чи на володіння. Оскільки зі спливом одного року для відчуження земельної ділянки право власності на підставі ст. 140 ЗК України припиняється, то строки, передбачені ст. 145 ЗК України, є припинальними (преклюзивними). Також суд зазначає, що визнання позову відповідачем приймається судом в разі, коли позивач висуває вимогу (зокрема зобов`язального характеру) до відповідача. У даному випадку сільська рада, до якої не висувається жодної вимоги, зазначена відповідачем з формальних підстав. Зазначення сільською радою у заяві про визнання нею позову - це позиція відповідача з приводу заявлених позовних вимог, а не його визнання позову. Крім того, належна позивачу земельна ділянка видана на підставі розпорядження Вінницької районної державної адміністрації. Відповідно до ч. 3 ст. 122 ЗК України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб, а також у визначених випадках за межами населених пунктів. Отже, відповідачем має бути державна адміністрація, а не сільська рада. Враховуючи викладене, суд не убачає підстав для захисту прав позивача, оскільки останньою не доведено перед судом наявність у неї перешкод на реалізацію належної їй земельної ділянки в строк, визначений законом.

Outcome: dismissed