Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] ,в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви і до досягнення повноліття дитини; стягнути з відповідача на користь позивача збитки у вигляді витрат на юридичні послуги у розмірі 9370 гривень. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.09.1995, який розірвано рішенням суду від 29.08.2019. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. [PERSON] зазначає, що вони з відповідачем досягли спільної згоди про надання останнім матеріальної допомоги на утримання сина у розмірі 2000 - 3000 грн щомісячно. Протягом років відповідач намагався сплачувати вказаний розмір матеріальної допомоги, проте відповідач має шкідливу звичку, через що його звільнили з роботи. З того часу відповідач жодним чином не бере участі у вихованні дитини, нічим не допомагає сину, в тому числі матеріально. Позивач намагається забезпечити сину належний рівень розвитку, тому крім життєво необхідних витрат, зокрема на харчування, одяг і засоби догляду та гігієни, витрат на школу, оплату комунальних послуг, є ще і значні додаткові витрати. Так, крім основного навчання в середній школі, [PERSON] додатково відвідує гурток з англійської мови, навчання у якому коштує 950 грн на місяць. Крім того дитина займається баскетболом. Ці заняття безкоштовні, проте екіпірування обходиться позивачеві не дешево (близько 2500 грн). також син сторін змушений періодично проходити курс лікування, що зумовлює додаткові витрати на ліки та обстеження. Такий рівень, на думку позивача, вона одна не повинна забезпечувати, тому що батько, який здоровий та працездатний, зможе сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. У зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду з даною позовною заявою. 26.03.2021 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова позовну заяву залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків (а.с. 35). 19.05.2021 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі, призначено судове засідання (а.с. 72-73). Чинник О. М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні та не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач [PERSON] , згідно вимог ч. 8ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив не подавав. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.09.1995, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.08.2019 у справі № 639/5282/19 (а.с. 14-15). Положеннями частини 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом Згідно з копією свідоцтва про народження, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 20.07.2010, [PERSON] народився [INFO] у м. Харків Харківської області, Україна, батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16). Дитина проживає разом з матір`ю - [PERSON] , та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач в добровільному порядку коштів на утримання дитини наразі не надає. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] навчається на курсах іноземних мов з 05 листопада 2020 р. по теперішній час згідно договору, складеному на строк 12 місяців. Щомісячний платіж становить 950 грн (а.с. 17, 55). Окрім того, [PERSON] має хронічне захворювання, знаходиться під наглядом лікаря-педіатра та періодично проходить курси лікування (а.с. 18, 19-20, 21-22, 23, 24, 25). Виходячи з приписів ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.ст. 180, 181, 182 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про Державний бюджет на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Таким чином, розмір аліментів на дитину не може бути меншим ніж 1255 грн, а з 1 грудня 2021 року - не менше 1309 грн. Статтею 183 Сімейного Кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Проте, позивачем усупереч вимог ст. 81 ЦПК України не доведено належними та достатніми доказами жодних обставин щодо необхідності відповідно до ст. 184 Сімейного Кодексу України визначення розміру аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі саме в розмірі 3000,00 грн та можливості відповідача, враховуючи його стан здоров`я, матеріальне становище, сплачувати щомісячно аліменти в такому розмірі. Щодо посилань [PERSON] як на докази стягнення аліментів на дитину в розмірі 3000,00 грн, що дитина потребує систематичного лікування, значних витрат на екіпірування для занять баскетболом, то суд зазначає, що позивач не позбавлена права згідно ст. 185 СК України звернутись до суду з позовною заявою про стягнення додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Згідно ст. 191 Сімейного Кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище відповідача і дитини, вважає за необхідне позов задовольнити частково та стягувати з [PERSON] на користь позивача на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з дня подачі позову до досягнення дитиною повноліття - [INFO] . Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. У відповідності з положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 908,00 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Окрім того, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь збитки у вигляді витрат на юридичні послуги у розмірі 9370,00 грн. Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позов задоволено частково, то судові витрати несуть обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Положення частин першої та другої статті 137 ЦПК України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Клопотання про відшкодування судових витрат викладено у позовній заяві, докази для вирішення цього клопотання додані до позовної заяви. У цій справі надано докази щодо обсягу наданих послуг, а саме акт про надання юридичних послуг від 23.03.2021. Суд зазначає, що Цивільний процесуальний кодекс України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено. Зазначені норми (ст.ст. 137, 141) були введені в ЦПК України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів сторін, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість сторін по справі отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 21 січня 221 року у справі № 280/2635/20 (провадження № К/9901/29763/20). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд враховує критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому, суд зауважує, що при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц) Доказами в цивільному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, на обґрунтування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано копію Договору про надання юридичних послуг № М-564 про надання правової допомоги від 18 березня 2021 р. (а.с. 26); копію квитанцій від 18.03.2021 на суму 4685,00 грн та від 23.03.2021 на суму 4685,00 грн (а.с. 26 зв.сторона); копію Акту про надання юридичних послуг від 23 березня 2021 р. (а.с. 27). З копії Договору про надання юридичних послуг № М-564 про надання правової допомоги від 18 березня 2021 р. вбачається, що розмір наданих юридичних послуг становить 9370,00 грн (п. 4.1). Як вбачається з копії Акту про надання юридичних послуг від 23 березня 2021 р., сторони підписали цей акт про те, що виконавець на підставі укладеного Договору № М-564 від 18.03.2021 виконав в повному обсязі та належним чином, а замовник прийняв наступні послуги: 1) правовий аналіз, заснований на матеріалах справи, що становить 2811,00 грн за 3 год. роботи; 2) складання проекту позовної заяви про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, що становить 3900,00 грн за 5 год. роботи; 3) складання проекту клопотання про розгляд цивільної справи за відсутності позивача, що становить 1659,00 грн за 2 год. роботи; 4) складання проекту заяви у Службу у справах дітей щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, що становить 1000,00 грн за 1 год. роботи. Вартість наданих послуг загалом складає 9730,00 грн. Проте, матеріалами справи факт отримання позивачем послуг адвоката в суді першої інстанції підтверджується лише частково, оскільки відсутні докази виконання пункту 4 Акту про надання юридичних послуг від 23 березня 2021 р. щодо «складання проекту заяви у Службу у справах дітей щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини». Крім того, суд зазначає, що вказаний пункт Акту не стосується даного позову. Також суд вважає, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу є завищеним, зокрема оцінка роботи по складанню проекту клопотання про розгляд цивільної справи за відсутності позивача, яка нібито зайняла дві години та становить 1659,00 грн є суто суб`єктивною. Враховуючи вимоги розумності, справедливості та співмірності, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, беручи до уваги часткове задоволення позову, суд доходить висновку про необхідність визначення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 4000,00 грн, що підлягає стягненню з позивача на користь [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). На підставі викладеного та

Outcome: partial