Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання гаражу обєктом права спільної сумісної власності та визнання права власності, мотивуючи вимоги тим, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 18.10.1980р. по 20.08.2002р. В період шлюбу їх родина, в особі [PERSON] уклала договір з Сєвєродонецьким підприємством МЖК «Мрія», згідно з яким МЖК «Мрія» передає пайовику [PERSON] у власність гараж в двоповерховому гаражному комплексі по вул. Лисичанська у 36-му мікрорайоні м. Сєвєродонецька Луганської області. Пайова участь родини в особі [PERSON] виразилася у фінансуванні будівництва гаражу, будівництво котрого було завершене у 1995 році. Родина позивача повністю оплатила фінансування будівництва гаража, проте право власності на гараж не було оформлено з незалежних від сторін причин. Родина користувалась зазначеним гаражем, відповідач ставив їх автомобіль, котрий залишився відповідачу після розірвання шлюбу. 07.07.2017р. позивач [PERSON], від своєї приятельки дізналася, що відповідач продає їхній гараж за 5000доларв США , що складає 129824грн. Відповідно, доля позивача складає 64912грн., тобто 1/2 частку. Позивач вважає, що відповідач ввів позивача в оману та приховав той факт, що у 2014р. звернувся до суду з позовом про визнання права власності за ним на спірний гараж, тим самим заволодів спільно нажитим майном. У звязку з викладеним вважає, що спірний гараж №17 в двоповерховому гаражному комплексі по вул. Лисичанська 1-г в 36-му мікрорайоні м. Сєвєродонецька луганської області належить позивачу [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, у звязку з тим, що був придбаний сторонами у період перебування в зареєстрованому шлюбі, за кошти належні сторонам. Тому, позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом і просить суд визнати гараж №17 в двоповерховому гаражному комплексі по вул. Лисичанська, 1-г в мікрорайоні 36 м. Сєвєродонецька Луганської області, загальною площею 19,4кв.м. обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON], і.н.2179808506 право власності на 1/2 частку гаража №17 в двоповерховому гаражному комплексі по вул. Лисичанська, 1-г в 36-му мікрорайоні м. Сєвєродонецька Луганської області, загальною площею 19,4кв.м.; визнати за [PERSON], і.н.2170613570, право власності на 1/2 частку гаража №17 в двоповерховому гаражному комплексі по вул. Лисичанська, 1-г в 36-му мікрорайоні м. Сєвєродонецька Луганської області, загальною площею 19,4кв.м. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки до суду неповідомив. У звязку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалось. Оскільки позивач [PERSON] в поданій до суду заяві не заперечувала проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, судом 23.11.2017р. на підставі ст.ст.224, 225 ЦПК України було винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст.60, 61, 63, 65 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст.10, 60 ЦПК України ). Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі №6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. При цьому, відповідно до п.7 цієї ж статті, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні відповідно до розміру внеску є його особистою приватною власністю. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст.ст.69-71 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЕД №480281, виданого Сєвєродонецьким відділом ЗАГС Ворошиловградськоїобластівід 18.10.1980р., викладеного російською мовою [PERSON], 06.06.1959р.н. та [PERSON], 06.09.1959р.н. уклали шлюб 18.10.1980р.н., про що зроблено запис№891. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] (рос. мовою). З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЕД №169062, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Сєвєродонецького міського управління юстиції в Луганській області від 20.08.2002р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис №421. Відповідно до копії Договору №94-360 від 20.12.1994р., укладеного між Сєвєродонецьким підприємством «МЖК «Мрія» , далі іменоване «Підрядник», та [PERSON], далі іменованим «Пайовик», предметом договору є будівництво та передача Підрядником Пайовику у власність одного гаражу у двоповерховому гаражному комплексі по вул. Лисичанська в 36-му мікрорайоні м. Сєвєродонецьк. Пайова участь Пайовика виражається у його фінансуванні. Підрядник зобовязується побудувати гараж в строк до 31.12.1994р. Передача гаража у власність Пайовика здійснюється у порядку, передбаченому діючим законодавством України протягом 30 днів з дня прийняття у встановленому порядку двоповерхового гаражу по вул. Лисичанська в 36-му мікрорайоні м. Сєвєродонецька. З копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24.01.2014р. у цивільній справі №428/9627/13-ц видно, що за [PERSON] визнано право приватної власності на гараж №17, розташований у м. Сєвєродонецьк, вул. Лисичанська, 1-г, загальною площею 19,4кв.м. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №104763013 від 23.11.2017р., обєкт нерухомості (гараж з підвалом, Г, Пд), розташований за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Лисичанська, 1-г, гараж №17 належить [PERSON] на підставі рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області №428/9627/13-ц, виданого від 24.01.2014р. Таким чином, судом встановлено, що обставини, якими позивач [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, адже сторони перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 18.10.1980р. набули у власність гараж №17 в двоповерховому гаражному комплексі по вул. Лисичанська, 1-г в 36-му мікрорайоні м. Сєвєродонецьк Луганськї області, загальною площею 19,4 кв.м., який хоч і зареєстровано на імя відповідача [PERSON] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки у [PERSON] на даний час виникло питання про поділ майна, що належало сторонам на праві спільної сумісної власності, то суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання гаражу обєктом права спільної сумісної власності та визнання права власності, підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] документально підтвердженні судові витрати у розмірі 650грн.

Outcome: approved