Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що ой на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2018 року належить квартира [ADDRESS] . У зазначеній квартирі зареєстрований відповідач, який раніше був зареєстрований попередніми власниками квартири та є їх родичем, але фактично в ній не проживає з 2006 року. Позивач вказує, що їй місцезнаходження відповідача невідомо, будь-які засоби зв`язку з ним відсутні, в добровільному порядку знятися з реєстрації він не виявив бажання, а тому [PERSON] була вимушена звернутись до суду з метою захисту свого порушеного права. Ухвалою суду від 01.12.2020 р. справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримала заявлені позовні вимоги і просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили той факт, що [PERSON] вже протягом довгого часу не проживає в належному будинку позивача. В судове засідання відповідач [PERSON] по справі повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов та будь-яких інших заяв чи клопотань до суду не надавав. Судом були направлені судові повістки на зареєстровану адресу місця проживання відповідача, які повернулися на адресу суду з причин «адресат відсутній за вказаною адресою», також судом було розміщено оголошення на веб-сайті судової влади. З урахуванням положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що є всі умови для ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та інші докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу від 29.10.2018 року, укладеним між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , та позивачем - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що, також, підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №143067678 від 29.10.2018 року. Згідно копії домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] - [PERSON] зареєстрований в належній квартирі позивача, що, також, підтверджується відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу МВС, наданими на відповідний запит суду. Разом з тим, згідно акту обстеження від 17.07.2019 року, складеного депутатом Новоолексіївської селищної ради - [PERSON] дійсно зареєстрований у вказаній квартирі, але фактично в ній не проживає з лютого 2008 року. Відповідач не є членом сім`ї позивача, яка наразі є власником вищевказаної квартири. Посилання позивача, що [PERSON] є членом родини колишнього власника квартири, а також те, що він зареєстрований за вищевказаною адресою, але фактично не мешкає, відповідачем не спростовані. Однією з підстав припинення права власності, відповідно до ст. 346 Цивільного кодексу України є відчуження власником свого майна. Члени сім`ї попереднього власника втрачають право користування квартирою із переходом права власності на квартиру до нового власника, оскільки право користування є похідним від прав власника, членом сім`ї якого вони були (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 05.11.2014 по справі № 6-158цс 14 та Верховного Суду у постанові від 22.05.2019 по справі № 180/1388/17). З огляду на вищезазначене, відповідач, із переходом права власності колишнього власника до нового власника, позивача, - [PERSON] , втратив право користування вищезазначеним нерухомим майном. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів «2,4,7, та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, яким означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди. Згідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а за ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону, і це право в силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України - є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 321 ЦК України встановлений принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Наразі реєстрація відповідача у квартирі , що належить позивачу на праві приватної власності, перешкоджає їй у здійсненні нею свого права користування та розпорядження належним їй майном, оскільки вона вимушена нести додаткові фінансові витрати на утримання цього нерухомого майна та не може скористатися у повній мірі своїм правом на розпорядження належним їй майном. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача законні, обґрунтовані, в зв`язку з чим підлягають задоволенню. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved