Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселеня [PERSON] з будинку [ADDRESS] та визнати такою, що втратила право користування житловим будинком. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Львівським Міжміським бюро технічної інвентаризації від 18.07.1981 року, [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач, 18 вересня 1998 року, між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Після одруження сім`я поселилась в будинку матері чоловіка (почивача). Оскільки спільне життя у [PERSON] та [PERSON] не склалося, 15.04.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Позивач стверджує, що у 2014 році відповідачка виїхала з будинку добровільно та забрала свої особисті речі, не бере участь у сплаті комунальних послуг та не веде спільного господарства з власником будинку. Позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що в будинку проживає відповідачка у позивача виникли труднощі щодо реалізації свого права власності (можливості розпорядження своїм майном), крім того позивач змушена сплачувати додаткові кошти за комунальні послуги, які використовуються відповідачкою. Вказує, що згідно приписів ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. А тому право відповідача на користування чужим майном (спірним будинком) підлягає припиненню на вимогу власника. На підставі викладеного просить по позов задоволити. 08.10.2018 року провадження у справі відкрито. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги з підстав, викладених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Відповідач, [PERSON] у відзиві та запереченнях зазначила, що в 1998 році разом із чоловіком, [PERSON] , переїхала у будинок його матері, [PERSON] , що розташований за адресою: [ADDRESS] . Заселення відбувалось за згоди позивача, вони усі разом проживали у спірному будинку та відповідачу ніяких умов стосовно порядку користування житлом позивача, розташованим за адресою: [ADDRESS] , визначено не було. Відповідач заперечує проти аргументу позивача про тривалу відсутність за місцем реєстрації, посилаючи на те, що тимчасово не проживала за адресою: [ADDRESS] , через лікування в результаті побиття колишнім чоловіком, сином позивача (проживав і проживає за адресою: [ADDRESS] ), що підтверджується відповідними медичними довідками. Вказала, що з вересня 2015 року постійно та безперервно проживає за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов від 12.11.2018 року. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується реєстраційним посвідченням [NUMBER] [NUMBER] , виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 19.07.1981р., довідкою про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб та землекористування № 4780, виданою Зимноводівською сільською радою 15.11.2018р. За вказаною адресою позивач не проживає, що не заперечили представники сторін у справі у зв`язку з перебуванням за кордоном. Відповідач, [PERSON] , її син, [PERSON] , та дочка [PERSON] , зареєстровані та проживають за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою Зимноводівської сільської ради №3262 від 17.09.2018р., довідкою про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб та землекористування № 4780, виданою Зимноводівською сільською радою 15.11.2018р., актом обстеження житлово-побутових умов від 12. 11.2018р., копією паспорта [PERSON] Відповідач зареєстрована за даною адресою з 04.10.2002р. Також за даною адресою зареєстровані позивач [PERSON] , син [PERSON] та син [PERSON] . 18.09.1998 року у Зимноводівській сільській раді Пустомитівського району Львівської області було здійснено реєстрацію шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 40. Рішенням Пустомитівського районного суду від 15.04.2015р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до ст. ст.\~316,\~317 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 2\~ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 156\~ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому\~належить, користуються\~жилим\~приміщенням\~нарівні\~з\~власником\~будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення\~до\~батьків\~їх\~неповнолітніх\~дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території\~та\~проведенню\~ремонту.\~Спори між власником та членами його сім`ї про розмір у часті в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] була зареєстрована 04.10.2002р. в будинку за адресою: [ADDRESS] на законних підставах, як член сім`ї внаслідок реєстрації шлюбу із сином позивача, після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ) згідно рішення Пустомитівського районного суду від 15.04.2015р., [PERSON] перестала бути членом сім`ї позивача. Позивач покликається як на одну з підстав позову обставину, що відповідач понад один рік: з вересня 2014р. по жовтень 2015р. виїхала з будинку добровільно, забрала свої речі, не брала та не бере участь в сплаті комунальних послуг та відповідно не веде спільного господарства разом з власником будинку. З цього приводу судом встановлено наступне. Відповідач покинула будинок у вересні 2014р. у зв`язку із фізичним насильство з боку чоловіка (на час події) [PERSON] ( [PERSON] ). Як вбачається з медичних виписок, довідок, висновку експерта № 337/2014 від 01.09.2014р. [PERSON] проходила амбулаторне та стаціонарне лікування з діагнозом заритої черепно-мозгової травми струс головного мозку, забій м`яких тканин волосистої частини голови, забій м`яких тканин шиї, забій грудної клітки, що були спричинені їй 24.08.2014р., що підтверджується показами свідка [PERSON] Згідно виписки 02.09.2014р. рекомендовано лікування та спостереження в невропатолога та призначено лікування протягом одного місяця. Показами свідків [PERSON] , [PERSON] (сусіда сторін) підтверджується, що у вечір конфлікту між подружжям (на час події) [PERSON] , взявши із собою певні особисті речі поїхала з будинку. Даної обставини відповідач не заперечує. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи та показами свідка [PERSON] , що з вересня 2015р. та по даний час відповідач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] вказав, що останні сім років проживав з відповідачем заради меншої дитини. Після повернення відповідача у вересні 2015р. місяць спілкувався з нею, а пізніше сказав, щоб вона будувала свою сім`ю, а він буде будувати свою. Вказав, що відповідач провокує конфлікти, дорікає йому. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що відповідач [PERSON] у період із 24 серпня 2014р. по кінець вересня 2014р. була відсутня за адресою: [ADDRESS] з поважних причин - проходження лікування після побиття. Таким чином доказів відсутності відповідачки понад один рік без поважних причин позивачем не представлено, оскільки з вересня 2015р. відповідач проживала за вищевказаною адресою. Покликання позивача про те, що відповідач не здійснює оплату комунальних послуг спростовується матеріалами справи, зокрема, копіями платіжок за комунальні послуги, представлені відповідачем, що підтверджує часткову участь в оплаті комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У своїй позовній заяві позивач вказує, що відповідач перешкоджає позивачу розпоряджатись будинком, а відтак, здійснювати правомочності як власника даного об`єкту нерухомості. Однак позивачем дане твердження доказами не підтверджено. Окрім того суд звертає увагу, що разом з відповідачем, за адресою: [ADDRESS] проживає та зареєстрований малолітній син, [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] . Також, посилання позивача на створення їй відповідачем перешкод у користуванні належним їй житловим будинком свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки доказів створення таких перешкод позивачем не надано. Таким чином позивачем не наведено обставин, які мають істотне значення для припинення права користування житлом відповідачем. За встановлених обставин наявність у відповідача на праві власності іншого житла на права позивача не впливає. Відповідно до частин першої та третьої\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.\~\~ Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~та частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року\~\~у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07). Пунктами 40, 41 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) від 2 грудня 2010 року стверджується, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно із положеннями пункту 27 рішення ЄСПЛ у справі «Садов`як проти України» (Заява № 17365/14) від 17 травня 2018 року та пунктів 42, 43 рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) від 2 грудня 2010 року, суд зазначає, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно з законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Втручання у право на повагу до житла має бути спрямоване на захист прав і свобод інших осіб. Враховуючи викладене вище позивачем не доведено, що втручання у право на повагу до житла відповідача захистить її право власності, оскільки позивачем не доведено порушення відповідачем права власності позивача на будинок. Так як окрім відповідачки за адресою [ADDRESS] проживає та зареєстрований малолітній син, [PERSON] , [INFO] , тому виселення відповідачки буде також втручанням у право на повагу до сімейного життя. Позивачем не доведено, що втручання у право на повагу до сімейного життя відповідача захистить право власності, оскільки позивачем не доведено порушення відповідачем права власності позивача на будинок. Частиною 3 статті 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей і доступу до них. Статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року визначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган: a) визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності; b) якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння: - упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію; - у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; - надає можливість дитині висловлювати її думки; c) приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. Частина 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також, за змістом принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Суд також зауважує, що ставлячи питання про виселення відповідача, позивачем не ініціювалося питання про одночасне виселення її онука, [PERSON] ,. який за загальним правилом, передбаченим принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Враховуючи можливі наслідки розгляду справи, а саме усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з будинку та зняття з реєстрації [PERSON] , [PERSON] могла позбавитись доступу до місця проживання своєї малолітньої дитини, що суперечить інтересам дитини. Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідач, [PERSON] , була заселена до спірного житла як член сім`ї [PERSON] за її згоди на законних підставах. З моменту вселення [PERSON] до спірного будинку пройшло більше двадцяти років, та більше шістнадцяти років належним чином зареєстрована у спірному житловому будинку., протягом усього часу добросовісно користується ним, бере участь у сплаті комунальних платежів. Також посилання позивача на створення їй відповідачем перешкод у реалізації правомочностей як власника житлового будинку свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки доказів створення таких перешкод позивачем не надано. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50). Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed