Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про відшкодування матеріальної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки. Вимоги позову мотивувала тим, що 17 лютого 2014 року приблизно о 20 год. 40 хв. дизель поїзд № 6404 сполученням Рахів-Івано-Франківськ під керуванням машиніста [PERSON], під час проведення екіпірування на території оборотного локомотивного депо ст. Івано-Франківськ ДТГО «Львівська залізниця», після запуску помічником машиніста [PERSON] мотор-вагону секції Д1 715, вище вказаний дизель поїзд самовільно здійснив рух в сторону обмежувального руху насипу колії № 13, в результаті якого було здійснено з'їзд з вище вказаної колії та пошкоджено бетонну огорожу, сарай і приміщення літньої кухні належного [PERSON] приватного домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Однак добровільно відшкодувати збитки відповідач не бажає. В процесі розгляду справи позивачка неодноразово збільшувала позовні вимоги у зв'язку із проведенням актуалізації звіту через подорожчанням робіт та матеріалів необхідних для відновлення будинковолодіння, остаточно уточнивши свої вимоги просила суд стягнути з Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» 111 110 грн. 45 коп. матеріальної шкоди та судові витрати. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав недоведеності розміру завданої шкоди. Вказав що висновок експерта оцінювача збитків не є належно обґрунтованим, оскільки вартість матеріалів та робіт, необхідних для відновлення домоволодіння взята виходячи із посилань на інтернет-сторінки, які не містять підтвердження визначеної ним вартості будматеріалів та робіт. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.09.2014 року домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON]. Зокрема, 1/6 його частини на підставі договору міни від 14.06.1996 року за реєстровим № 2Д-409, а 5/6 - на підставі договору дарування від 03.02.2010 року. Як вбачається із матеріалів справи та визнано сторонами в судовому засіданні 17 лютого 2014 року дизель поїзд № 6404 сполученням Рахів-Івано-Франківськ під керуванням машиніста [PERSON], під час проведення екіпірування на території оборотного локомотивного депо ст. Івано-Франківськ ДТГО «Львівська залізниця», після запуску помічником машиніста [PERSON] мотор-вагону секції Д1 715, вище вказаний дизель поїзд самовільно здійснив рух в сторону обмежувального руху насипу колії № 13, в результаті якого було здійснено з'їзд з вище вказаної колії та пошкоджено бетонну огорожу, сарай і приміщення літньої кухні приватного домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Дана подія в порядку ст. 60 КПК України зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, як подія про кримінальне правопорушення. (а.с. 80) Також, представником відповідача визнано той факт, що дизель поїзд № 6404 належить ДТГО «Львівська залізниця», а особи, які ним керували на момент пошкодження майна позивачці перебували у трудових відносинах із відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно звіту № 14/13/05 величина матеріального збитку завданого власнику домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] складає 111 110 грн. 45 коп. (а.с. 52-68). Відповідно до положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до частини 1 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Суд вважає, що пошкодження бетонної огорожі, сараю і приміщення літньої кухні приватного домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] було спричинено джерелом підвищеної небезпеки, оскільки шкода була завдана під час керування дизель-поїзда, якому властиве створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ним з боку людей. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Вирішуючи спір, суд вважає, що законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. У відповідності до частини 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). Таким чином, суд приходить до переконання, що обов'язок відшкодування збитків [PERSON] повинно нести саме Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця», оскільки судом встановлено, що шкода спричинена приватному домоволодінню, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка сталась внаслідок з'їзду дизель поїзда, була спричинена працівниками ДТГО «Львівська залізниця», за час їх трудової діяльності. Жодних доказів, які б давали суду підстави вважати, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислом позивачки суду не надано, а тому збитки підлягають відшкодуванню зі сторони відповідача в повному обсязі, а саме в розмірі 111 110 грн. 45 коп., який визначений оцінювачем у звіті № 14/13/05. Доводи сторони відповідача про недоведеність позивачкою того, що шкода була завдана в такому розмірі через сумнівність вихідних даних, які обрав експерт при складанні висновку суд відхиляє, оскільки звіт був проведений особою, яка має спеціальні знання у сфері оціночної діяльності та на підставі відповідного свідоцтва має право здійснювати оцінку вартості збитку нерухомого майна (а.с. 31-33). Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Гарантією реалізації в цивільному судочинстві принципу змагальності є широке коло процесуальних прав, якими наділені особи, які беруть участь у справі: знайомитися з матеріалами справи, подавати суду докази та брати участь в їх дослідженні, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення суду тощо. Однак, свого права клопотати про призначення судової експертизи визначення вартості матеріального збитку домоволодіння позивачки відповідачем не було використано, також не подано жодних належних доказів, співставивши які із висновком експерта суд міг би сумніватись у його правильності. Таким чином, позов в частині відшкодування шкоди підлягає до задоволення. Разом з тим частковому задоволенню підлягає вимога щодо відшкодування витрат по оплаті судового збору з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Із положень ч. 3 ст. 80 ЦПК України вбачається, що у разі збільшення розміру позовних вимог або пред'явлення нових вимог несплачену суму судового збору належить сплатити до звернення в суд з відповідною заявою. Звертаючись із позовом до суду та збільшуючи вимоги позову позивачкою було сплачено судовий збір в загальному розмірі 1488 грн. 06 коп. (а.с. 1,44,97), тоді як сума пред'явлена до стягнення матеріального збитку, яка є ціною позову, згідно останніх уточнень становить 111 110 грн. 45 коп. Згідно п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Виходячи із даної норми, суд переконується що судовий збір підлягає до часткового відшкодування виходячи із 1 відсотку від 111 110 грн. 45 коп., а саме в розмірі 1 111 грн. 10 коп., що не є перешкодою для позивачки звернутись в суд із заявою про повернення зайво сплаченого збору в порядку п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Документально підтверджені витрати на проведення звіту оцінки вартості матеріального збитку та його актуалізації в розмірі 2 800 грн. (а.с.133,134) підлягає до відшкодування [PERSON] зі сторони відповідача відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 15, 16, 386, 1166, 1187 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61, 79, 88 ЦПК України,

Outcome: partial