Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON], який в подальшому було розірвано. В даному шлюбі в них [INFO] народився син [PERSON]. У зв'язку з укладенням шлюбу з гр. [PERSON] вона змінила своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». Позивач зазначає, що син [PERSON] проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. З часу розірвання шлюбу, а саме з 2006 року відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до сина, а саме: взагалі не цікавиться своєю дитиною та не піклується про його фізичний, духовний і моральний розвиток; не цікавиться його шкільним життям; аліменти на утримання сина [PERSON], які з нього стягуються за рішенням суду, не сплачує, в зв'язку з чим вироком суду його було визнано винним за ч. 1 ст. 164 КК України - за злісне ухилення від сплати аліментів. На сьогоднішній день відповідач продовжує ухилятись від сплати аліментів. За вказаних обставин позивач просить суд ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. В підготовче засідання учасники справи не з'явились, однак попередньо подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі, при цьому позивач [PERSON] та її адвокат [PERSON] в поданих заявах зазначили, що позовні вимоги підтримують та просять задовольнити; відповідач [PERSON] в поданій заяві зазначив, що позовні вимоги визнає, а представник третьої особи - Служби у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю [PERSON] в поданій заяві зазначила, що підтримує висновок Органу опіки та піклування Вінницької міської ради про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його сина [PERSON], [INFO] року. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести підготовче засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думки учасників справи, викладені у поданих до суду письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 3 статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Стаття 165 СК України визначає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON], який в 2006 році було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 8). В період перебування в зареєстрованому шлюбі в сторін по справі [INFO] народився син [PERSON], батьком якого в свідоцтві про його народження записаний відповідач по справі [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03.03.2005 року (а.с. 6). Після реєстрації шлюбу з гр. [PERSON] позивач змінила своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с. 9). Малолітній син сторін по справі [PERSON], [INFO], проживає разом з матір'ю [PERSON], що підтверджується копією довідки № 4714, виданої ЖЕК № 5 (а.с. 10). Підтвердженням факту відсутності участі відповідача [PERSON] у вихованні та утриманні сина є наступні докази: копія довідки про участь батьків у вихованні дитини Комунального закладу «Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 32 Вінницької міської ради» від 17.09.2018 року, з якої вбачається, що за час навчання дитини в школі батько [PERSON] навчанням та вихованням дитини не цікавиться, не відвідує батьківські збори (а.с. 11); копією відповіді на адвокатський запит № 01-7/503 від 27.09.2018 року КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5 м. Вінниці», з якої вбачається, що протягом останніх п'яти років батько дитини [PERSON], [INFO], в медичний заклад не з'являвся та здоров'ям дитини не цікавився (а.с. 12); копія акта з місця проживання дитини (а.с. 13) та копія вироку Вінницького районного суду Вінницької області від 18.03.2013 року, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України (а.с. 14); розрахунком заборгованості відповідача по сплаті аліментів станом на 01.09.2018 року, згідно якого сума заборгованості становить 66 322,45 грн. (а.с. 15-16). Згідно ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки та піклування Вінницької міської ради 26 грудня 2018 року надав письмовий висновок № 01-00-011-61939 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 150 СК України закріплюється обов'язок батьків виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати до самостійного життя та поважати її. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 цього Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Крім того, в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Тому зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Викладені обставини та підтверджуючі їх докази свідчать про те, що відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки відносно свого малолітнього сина [PERSON], передбачені ст.ст.150-155, 180 СК України, а саме: його матеріально не утримує, не цікавиться навчально-виховним процесом сина, розвитком та станом його здоров'я, переклавши виконання своїх обов'язків на матір дитини - [PERSON]Крім того, перешкод у спілкуванні з дітьми відповідачу ніхто не чинив і не чинить, але він свідомо не цікавляться життям свого сина. Аналізуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що відповідач по справі [PERSON] тривалий час не виконує своїх обов'язків по вихованню й утриманню свого малолітнього сина [PERSON],свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, що відповідно до ст.164 СК України дає суду законні підстави для задоволення позову. Крім того, відповідно до абзацу 3 пункту 24 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що також дає суду законні підстави для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved