Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з даною заявою в інтересах [PERSON] про встановлення факту смерті особи, заінтересована особа: Новоайдарський районний відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Луганській області, посилаючись на те, що 26.04.2018 року в м. Горлівка Донецької області помер чоловік заявника [PERSON], який за життя був зареєстрований за адресою: [INFO].\~ \~ \~ \~ На підтвердження факту смерті [PERSON] Горлівським відділенням бюро судово медичної експертизи видане лікарське свідоцтво про смерть № 985 від 26.04.2018 року та довідка про причину смерті. На теперішній час [PERSON] має намір оформити спадкові права після померлого, проте Новоайдарський районний відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Луганській області у видачі свідоцтва про смерть [PERSON] відмовив, посилаючись на те, що наявні документи, які є необхідними для проведення реєстрації смерті особи, не відповідають формі, визначеній Наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545, так як видані на території тимчасово непідконтрольній українській владі, тому представник заявника вимушена звернутися до суду з цією заявою про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 26.04.2018 року в м. Горлівка Донецької області. Представник заявника - [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності (а.с.17) у судове засідання не з'явилась, в наданій заяві просила розглядати справу за її відсутності та за відсутності заявника. Представник заінтересованої особи Новоайдарського районного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Луганській області [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, заперечень з приводу заявлених вимог не надала (а.с. 27). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 26.04.2018 року в м. Горлівка Донецької області помер чоловік [PERSON] [PERSON], який за життя був зареєстрований за адресою: [INFO], що підтверджується відміткою в паспорті померлого (а.с.11). \~ \~ \~ Факт смерті [PERSON] підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть № 985 (а.с.24) та копією довідки про причину смерті (а.с.7), виданих 26.04.2018 року Горлівським відділенням бюро судово медичної експертизи, відповідно до яких 26.04.2018 року в\~м. Горлівка Донецької області у віці 64 років помер [PERSON], [INFO], причина смерті інтоксикація, злоякісне новоутворення верхньої частки лівої легені з метастазами у внутрішні органи. Факт того, що заявник [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], який помер 26.04.2018 року, перебували в шлюбі та були подружжям підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-НО № 471446 (а.с.12) та відмітками про реєстрацію шлюбу в паспорті заявника та в паспорті померлого [PERSON] (а.с.5, 11). На теперішній час [PERSON] має намір оформити спадкові права після померлого, проте Новоайдарський районний відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Луганській області у видачі свідоцтва про смерть [PERSON] відмовив (а.с.8), посилаючись на те, що наявні документи, які є необхідними для проведення реєстрації смерті особи, не відповідають формі, визначеній Наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545, так як видані на території тимчасово непідконтрольній українській владі, тому представник заявника вимушена звернутися до суду з цією заявою про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 26.04.2018 року в м. Горлівка Донецької області. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до п. 18\~\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року\~\~рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформляють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення\~\~ у\~\~ судовому\~\~ порядку\~\~ факту\~\~ реєстрації\~\~\~ акту громадянського\~ стану\~ орган реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Оцінюючи копію лікарського свідоцтва про смерть № 985 та копію довідки про причину смерті, виданих 26.04.2018 року Горлівським відділенням бюро судово медичної експертизи, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de\~facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Приймаючи до уваги викладені представником заявника обставини, підтвердження їх належними доказами, відсутність заперечень з боку заінтересованої особи, з метою захисту прав особи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved