Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом в якому просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] . В обґрунтування позовної заяви позивачка зазначає, що [INFO] померла її рідна мати [PERSON] , яка за життя заповіту не залишила. Як зазначає позивачка, спадкоємцями першої черги наслідування за законом після смерті її матері є її діти, а саме вона, позивачка по справі, та її рідна сестра - [PERSON] , яка заявою від 01.04.2019 року посвідченою нотаріусом Бєлгородського нотаріального округу Бєлгородської області Логіновою І.М. відмовилась від спадщини на користь позивачки. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді будинку [ADDRESS] , 1/2 частина якого належала померлій на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.04.2018 року відповідно до якого за останньою визнано право власності на вказану частині будинку в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON] . Інша 1/2 частина вказаного будинку належала померлій [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу оформленого та зареєстрованого Українською товарною біржею, членами якої були сторони договору згідно рішення № 8977 від 17.03.1998 року. 22.04.2019 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок. Постановою від 22.04.2019 року приватний нотаріус відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок, мотивуючи тим, що відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1693 року (який діяв на час вчинення правочину) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання вказаної вимоги тягне за собою недійсність договору. Посилаючись за законність вчинення вказаного правочину та дійсність укладеного договору, позивачка вважає, що 1/2 частина спірного будинку належала її матері на законних підставах. Таким чином, у зв`язку з наведеними вище обставинами позивачка позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину після померлої матері та оформити свої спадкові права на вказаний житловий будинок, внаслідок чого звернулась до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.12.2019 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23.01.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи міститься заява останньої в якій вона просила розглядати справу без її участі та зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представниця відповідача в судове засідання не з`явилась, надіслала на адресу суду заяву за змістом якої остання просить розглядати справу без участі представника відповідача, прийняти рішення на розсуд суду,оскільки заперечень стосовно позовних вимог не має. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, будь-яких заяв на адресу суду не надсилав. У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 18.10.2018 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, серія [NUMBER] (а.с.10), копією свідоцтва про народження позивачки, серії [NUMBER] (а.с.8), копією свідоцтва про укладення шлюбу, серія [NUMBER] (а.с.9) згідно якого позивачка, у зв`язку з укладенням шлюбу, змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частина якого належала їй на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.04.2018 року, інша 1/2 частини - на підставі договору купівлі - продажу від 17.03.1998 року зареєстрованого на Українській товарній біржі та зареєстрованого у ОП «ЗМБТІ» 18.03.1998 року, запис про реєстрацію внесено в реєстрову книгу за № 148 р № 22952. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (ч.2 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Позивачка заявила про своє бажання прийняти спадщину, подавши відповідну заяву до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. Однак, постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. від 22.04.2019 року № 703/02-31 позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої матері було відмовлено на підставі того, що договір купівлі-продажу спірного будинку не може бути прийнятий як правовстановлюючий документ, оскільки він не був посвідчений нотаріально як того вимагали норми ст. 227 ЦК України від 18.07.1963 року, чинного на момент вчинення правочину. Як встановлено з матеріалів цивільної справи № 336/7559/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, вказаний вище договір купівлі-продажу було укладено між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони, відповідно до якого останні набули право власності на спірний будинок по 1/2 частині кожний. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.04.2018 року винесеного в даній справі, визнано, що померлому [PERSON] 1/2 частина спірного будинку належала на підставі вказаного договору. Отже, виходячи з наведеного, суд визнає вказаний договір документом, що посвідчує право власності і померлої [PERSON] на 1/2 частину вказаного спірного будинку. Спадкоємиця першої черги наслідування за законом [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини після своєї померлої матері [PERSON] на користь позивачки [PERSON] , про що свідчить нотаріально посвідчена заява останньої від 01.04.2019 року посвідченого нотаріусом Бєлгородського нотаріального округу Бєлгородської області Логіновою І.М. (а.с.11). Статтею 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з статтею 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1, 2 статті 1220 Цивільного кодексу України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). В силу вимог частин 1, 2 статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Згідно з статтею 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності до вимог статті 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до вимог частини 3 статті 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги той факт, що позивачка з об`єктивних причин не має можливості оформити свої спадкові права на майно після померлої матері, хоча фактично прийняла спадщину, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved