Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про встановлення батьківства та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 1998р. вона проживала спільно з відповідачем, аз 17.11.2001р. в зареєстрованому шлюбі. В зареєстрованому шлюбі у сторін народились [PERSON] , 2002 року народження, та [PERSON] , 2004 року народження. У зв`язку з тим, що сімейне життя не склалось між сторонами, зареєстрований шлюб було розірвано 19.01.2006р. Через пів року після розірвання шлюбу, відповідач став ініціатором налагодження та відновлення сімейних стосунків з позивачем без реєстрації шлюбу. [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] , однак відповідач відмовився подавати документи до органів РАГСу для визнання батьківства. Після народження третьої дитини, позивач тривалий час проживала у батьків, а відповідач жив своїм життям, не надавав матеріальної допомоги позивачу та кошти на утримання дітей. Останнє нетривале примирення сторін і спроба налагодити сімейні відносини закінчились народженням четвертої дитини - [PERSON] , [INFO] . Однак, відповідач відмовився від визнання батьківства при реєстрації дитини в органах РАГСу. При реєстрації [PERSON] та [PERSON] в Деснянському відділ реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Київського міського управління юстиції, прізвище, ім`я та по батькові дітей записано відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Оскільки діти проживають разом з позивачем, а відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, остання, відповідно до ст. 180 СК України, просить стягнути з відповідача аліменти на утримання [PERSON] та [PERSON] . З огляду на викладене, позивач просить визнати [PERSON] батьком [PERSON] та [PERSON] та стягнути з нього аліменти на утримання дітей в розмірі 2000грн. на кожну дитину, починаючи з 17.10.2018р. до їх повноліття. В судовому засіданні позивач підтримала позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся за зареєстрованим місце проживання, однак всі судові повістки повертались з відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язок щодо пересилання поштового відправлення». За даних обставин, суд вважав за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 17.11.2001р. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Новоград-Волинського міського управління юстиції Житомирської області (а.с.10). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №61 від 19.01.2006р. (а.с.11). Відповідно до копій свідоцтв про народження, батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Відповідно до копій свідоцтв про народження, батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с.13,14). Згідно витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька від 12.06.2019р., відомості про батька [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - [PERSON] записані відповідно до ч.1 статті 135 СК України (а.с.42-43). Відповідно до довідки про забезпеченість житловою площею та комунальними послугами від 09.10.2018р. та довідки форми №3 від 09.10.2018р., позивач [PERSON] та її діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS] (а.с.15,16). В підтвердження сумісного проживання сторін, позивач надала довідку ЖБК «Кристал-16» від 06.11.2012р., згідно якої [PERSON] дійсно прописаний та проживає за адресою - [ADDRESS] (а.с.17). Відповідно до копії картки зареєстрованого місця проживання виданої 09.10.2018р., [PERSON] 21.08.2012р. був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , знятий з реєстрації місця проживання 23.11.2012р. за адресою - [ADDRESS] (а.с.18). Обидві вищевказані довідки суд не приймає до уваги, оскільки останні не підтверджують батьківство відповідача стосовно [PERSON] та [PERSON] . Подані письмові заяви [PERSON] та [PERSON] , в яких особи підтверджують, що [PERSON] на момент народження двох молодших дітей [PERSON] та [PERSON] проживав разом з позивачкою та вів разом з нею спільне господарство, суд не приймає до уваги, оскільки дані особи не були попереджені про відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів. Також за вищевказаних підстав суд не приймає письмові пояснення [PERSON] . Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні положення містяться у статтях 15, 16 ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Згідно зі ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері. Відповідно до роз`яснень п.9 Постанови, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Згідно до ч. 1 ст. 129 СК України, особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання батьківства. Відповідно до ч. 1 ст. 138 СК України, жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як про батька дитини з актового запису про народження дитини і така вимога матері відповідно до ч. 2 цієї статті може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство». Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: dismissed