Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди їх батька. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 29 травня 2015 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З часу розірвання шлюбу та по даний час діти проживають разом з позивачкою, яка матеріально утримує їх та належним чином піклується про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні дітей не приймає, з дітьми не спілкується, розвитком дітей не цікавиться. Що стосується надання відповідачем утримання для дітей, то довгий час він мав заборгованість, яку згодом погасив лише після невдалої спроби перетнути кордон. [PERSON] , має намір виїхати разом з дітьми на постійне місце проживання до Туреччини, до свого чоловіка, з яким зареєструвала шлюб у 2018 році. До цього позивачка вже неодноразово оформляла дітям право тимчасового виїзду за кордон та неодноразово на тривалі терміни проживала з ними в Туреччині в сім`ї свого чоловіка, про що свідчать штампи про в`їзд та виїзд у паспортах. Позивачка має право на постійне проживання у Туреччині. Отримати у відповідача нотаріально засвідчену згоду на постійний виїзд дітей за кордон вона не має можливості, оскільки відповідач їй відмовляє, зокрема, висуває неправомірні вимоги про повернення стягнутих з нього аліментів в обмін на підписання дозволу. З наведених підстав звернулась до суду із позовом, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди їх батька для постійного проживання. Іншої можливості отримати такий дозвіл позивачка не має. Ухвалою суду від 02 липня 2021 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Ухвалою від 22.07.2021 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] , у підготовче судове засідання не з`явилася, надала суду заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належно повідомленим про дату, час та місце судових засідань, в т.ч. шляхом направлення судових повісток про виклик за зареєстрованим у встановленому законом порядку його місцем проживання, та шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України, як це передбачено ч.11 ст.128 ЦПК України, в судові засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про перенесення часу судових засідань не клопотав, відзиву на позов, будь-яких заперечень та доказів суду не надав. За нормою ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому згідно ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе, зі згоди позивача, розглянути позов за відсутністю відповідачів та ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, і рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 29 травня 2015 року шлюб між ними було розірвано. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей серії [NUMBER] , [NUMBER] Також судом встановлено, що [PERSON] , в 2018 році зареєструвала шлюб з громадянином Туреччини та має право на постійне проживання у Туреччині, що підтверджується належно завіреними копіями свідоцтва про укладення шлюбу та інших письмових доказів, у встановленому порядку легалізованими в Україні. Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю неодноразово тимчасового виїжджали за кордон та проживали в Туреччині [PERSON] , про що свідчать штампи про в`їзд та виїзд у паспортах. З переписки між сторонами з допомогою цифрових месенджерів вбачається, що відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дітей за кордон, і на протязі біля шести місяців (з 10.01.2021 року і до часу звернення до суду з позовом, 01.07.2021 року) вказане питання сторонами в добровільному порядку не вирішено. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст.ст 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як вбачається зі ст.29 Цивільного Кодексу України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон громадянами України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», постановою КМУ від 7 травня 2014 р. № 152 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон». Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд дитини за кордон може здійснюватись на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини). Згідно з ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а виїзд дитини за кордон у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. В даному випадку, зважаючи на те, що діти постійно проживають з матір`ю, яка забезпечує їм повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, ураховуючи те, що відповідач на протязі тривалого часу не приймає участі у вихованні доньок, суд приходить до висновку, що виїзд неповнолітніх до Туреччини для навчання відповідатиме найкращим інтересам дітей. При цьому суд приймає до уваги, що будь-яких доказів того, що мати діє всупереч інтересам неповнолітніх дітей, матеріали справи не містять та судом не встановлено. В той же час, відповідач при вирішенні питань, пов`язаних із забезпеченням прав неповнолітніх дітей, виходить виключно із власних, матеріальних інтересів, що підтверджується оглянутими судом письмовими доказами. Водночас суд наголошує, що за положеннями національного законодавства фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право самостійно обирати місце проживання, а по досягненні шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька та до конкретної держави. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір та судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.

Outcome: partial