Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] , якою просила усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Позивач подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач у встановлений йому строк правом на подачу відзиву на позов не скористався. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала в тому, що квартира [ADDRESS] , належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу. В зазначеній квартирі мають зареєстроване місце проживання колишня власниця квартири: [PERSON] та її син [PERSON] , які вже тривалий час в квартирі не проживають. У встановлений у договорі строк, відповідачі добровільно не здійснили зняття з реєстрації місця проживання по вищевказаній адресі. А це заважає позивачу повною мірою використовувати свої повноваження власника на вільне використання та розпорядження квартирою. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, і будь-які докази суду не надав; був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився без повідомлення причин; позивач не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. І на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Двадцять третього листопада 2006 року, [PERSON] , діючий за згодою своєї дружини [PERSON] продав, а [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частках квартиру [ADDRESS] (а.с. 9). І 05 лютого 2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє право приватної спільної часткової власності на придбану квартиру в 1/2 частині кожен (а.с. 11). Двадцять сьомого травня 2015 року, [PERSON] , яка діяла по довіреності від імені [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла 1/2 частку квартири [ADDRESS] (а.с. 13-14). І того ж дня [PERSON] зареєстрували своє право приватної власності на 1/2 частину квартири отриманої на підставі договору дарування (а.с. 12). На момент укладення договору дарування 1/2 частини спірної квартири, мав право користування квартирою та зареєстроване місце проживання в ній [PERSON] (а.с.15). Згідно з актом про встановлення фактичного місця проживання від 15 січня 2020 року, за адресою: [ADDRESS] , фактично мешкає [PERSON] , а [PERSON] за зазначеною адресою не проживає з 2015 року (а.с. 16). Сімнадцятого січня 2020 року, [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с. 1-3). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини, в межах яких виник спір щодо наявності у відповідача права користування квартирою, як між власником та колишнім власником житла. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, саме власникам майна належать правомочності володіння, користування і розпорядження майном, що підтверджується і положеннями частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України), позбавити яких, власника можна тільки на умовах передбачених законом. Так, з огляду на положення пункту першого частини першої статті 346 ЦК України, право власності, а значить і право користування, як одна з його складових, припиняється у разі відчуження власником свого майна. Судом встановлено, що у зв`язку із даруванням 1/2 частини квартири [ADDRESS] позивачу, у [PERSON] припинилось право власності на вказану частку квартиру, а тому він втратив усі правомочності власника щодо своєї частки квартири, й у тому числі право користування. З огляду на це, відповідача слід визнати таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з даруванням належної йому 1/2 частки квартири. За таких обставин, а також з огляду на те, що відповідач продовжує бути зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] (а.с.15), за відсутності права користування нею, суд констатує що така обставина дійсно створює перешкоди позивачу у користуванні своєю власністю, які слід усунути. Способом усунення таких перешкод буде визнання відповідача таким, що втратив право користування названою квартирою, про що власне і просить позивач. Тому, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином,

Outcome: approved