Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до Лисичанського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору оренди нікчемним та усунення перешкод в користуванні гаражем. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 05 грудня 2011 року між [PERSON] та Позивачем укладено договір дарування № 1444, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського нотаріального округу [PERSON] Сторони між собою являються рідними сестрою та братом, а [PERSON] є рідною матір'ю позивача та відповідача у справі. 24 грудня 2016 року на засіданні 4-ої (чергової) сесії Лисичанської міської ради прийнято рішення про перелік перейменованих вулиць, провулків, проспекту, назви яких містять символіку комуністичного тоталітарного режиму. В зв'язку з чим вулиця Ленінградська перейменована на Європейська. До того як був укладений договір дарування № 1444, [PERSON] дозволяла Відповідачу користуватися гаражом під літерою «Е», зазначеним в технічному паспорті на житлову квартиру № 1 по вулиці Європейська (Ленінградська), № 104, в м. Лисичанську і який входить до складу господарських споруд за даною адресою. Позивач деякий час не перешкоджала Відповідачу користуватися зазначеним гаражом, але в травні 2017 року в родині у Позивача виникла потреба, в зв'язку проведенням капітального ремонту спірного гаражу, Позивач звернулася до Відповідача звільнити приміщення гаражу і передати ключ. На відповідне звернення Відповідач на адресу Позивача направив відповідь, де зазначив, що 17 березня 2011 року між ним та [PERSON] укладено договір оренди нежитлового приміщення гаражу до 31 грудня 2031 року. В ході огляду відповідного договору оренди, встановлено, що він підписаний з одного боку Відповідачем, як орендатором, а в якості орендодавця стоїть підпис ніби то [PERSON], але у Позивача виник сумнів стосовно підписання відповідного договору оренду матір'ю, тому, що в договорі дарування № 1444 в розділі № 3 «Заяви та гарантії» в пункті 3.1. сказано, «...На момент укладання цього договору квартира іншим особам не відчужена, під забороною(арештом) та в заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами...». Своїми діями Відповідач не дає можливості користуватися Позивачу своїми законними правами, як власника, обмежує повноправне користування квартирою та господарськими будівлями розташованих за адресою: [ADDRESS], в комплексі. Позивач вважає, що на підставі частини 1 статті 391 Цивільного Кодексу України де визначений захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тому Позивач вважає, що має право звернутися до суду за заистом своїх порушених прав про усунення перешкод з боку Відповідача. В звязку з вище наведеним, просила суд визнати договір оренди нежилого приміщення гаража від 17 березня 2011 року, укладений між [PERSON] та Відповідачем - [PERSON], без нотаріального посвідчення та державної реєстрації нікчемним з моменту його підписання та зобов'язати Відповідача - [PERSON], [INFO], усунути перешкоди у користуванні належного Позивачу - [PERSON] на праві приватної власності гаражу під літерою «Е», який входить до складу житлової квартири № 1 розташованої за адресою: по вулиці Європейська (Ленінградська), № 104, в м. Лисичанську, шляхом передачі гаражу «Е» Позивачу. В судовому засіданні позивач [PERSON] надала суду пояснення, аналогічні, викладеним в позові, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] надав суду пояснення, аналогічні, викладеним в позові, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі. На питання суду зазначив, що за укладеним спірним договором оренди не сплачував орендодавцю [PERSON] оренду плату з моменту підписання договору та по теперішній час, суму орендної плати в договорі не передбачили, не домовлялись. Нотаріально даний договір не посвідчували тому, що у них з матірю, орендодавцем за даним договором, були довірительні відносини, а потім його мати захворіла і не мав згоди нотаріально посвідчити даний договір. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, адже, вважає, що договір нотаріально не посвідчений з вини [PERSON], а не відповідача. Вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини справи. З матеріалів справи вбачається, що згідно з договором даруваня квартири від 05.12.2011р., посвідченого привтаним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 1444, Дарувальник [PERSON] пердає у власність обдарованому [PERSON] безоплатно однокімнатну квартиру № 1з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у житловому будинку №104 по вул. Ленінградська, м. Лисичанськ. Згідно з витягом про державну реєстрацію прав наданого Лисичанським комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» № 32594455 від 20.12.2011, квартира з госопдарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], на праві приватної влансості в частині 1/1 належить [PERSON] на підставі договору дарування за реєстром № 1444 від 05.12.2011 посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно з витягом з Державного реєстру правочинів наданого приватним нотаріусом Лиичанського міського нотаріального округу [PERSON] № 10740563 від 05.12.2011, договір дарування зареєстрований за № 4776999. В договорі дарування № 1444 від 05.12.2011 року в розділі № 3 «Заяви та гарантії» в пункті 3.1. сказано, «...На момент укладання цього договору квартира іншим особам не відчужена, під забороною(арештом) та в заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами...». Втім, всупереч даному пункту в матеріалах справи міститься оскаржуваний договір оренди нежитлового приміщення гаражу від 17.03.2011 року, згідно з п.1.1 якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв у строкове безоплатне володіння та користування приміщення гаражу, який розташований по вулиці Ленінградській на садибі будинку № 104 міста Лисичанська Лугансько області. Гараж складається із металевих воріт, без внутрішньої обшивки і побудований з різного стройматеріала розмірами 3.08*6.00 загальною площею 26.144 м.кв., який перебачений для розміщення автомобіля. На підставі викладеного суд доходить висновку, що позивач є власником спірного гаражу, яким відповідач на даний час користується, чим порушує її права власника, а отже позивач правомірно звернулась до суду з даним позовом. Позивач просить визнати спірний договір оренди нежитлового приміщення гаражу від 17.03.2011 року, укладений між [PERSON] та Відповідачем - [PERSON], без нотаріального посвідчення та державної реєстрації нікчемним з моменту його підписання. З оспорюваного договору оренди нежитлового приміщення гаражу від 17.03.2011 року, укладеного між [PERSON] та Відповідачем - [PERSON], вбачається, що він дійсно нотаріально не посвідчений, що не заперечувалось і відповідачем та його представником справі. За ч. 1 ст. 220 ЦК України, яка регламентує, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК Украни необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Втім, в абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Отже, суд не встановлює нікчемність правочинів. Разом з тим, слід зауважити, що п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачає, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). У загальному значенні істотними умовами договору є умови, без визначення яких виконання по ньому стає неможливим, а договір по суті втрачає сенс і правовий зміст. У цивільному законодавстві до істотних умов договору належать умови про предмет договору, умови, які названі в законі або інших правових актах як істотні або необхідні для договорів цього вигляду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Тобто договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Та навпаки недосягнення сторонами у належній формі згоди хоча б по одній з істотних умов договору може стати наслідком визнання такого договору неукладеним. Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з п.1.1 договору оренди нежитлового приміщення гаражу від 17.03.2011 року, [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв у строкове безоплатне володіння та користування приміщення гаражу, який розташований по вулиці Ленінградській на садибі будинку № 104 міста Лисичанська Лугансько області. Тобто, з даного договору вбачається, що він є безоплатним, що також підтвердив в судовому засіданні відповідач [PERSON], зазначивши, що за укладеним спірним договором оренди не сплачував орендодавцю [PERSON] оренду плату з моменту підписання договору та по теперішній час, суму орендної плати в договорі не передбачили, не домовлялись. На підставі викладеного судом встановлено, що у спірному договорі оренди від 17.03.2011 року, відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладання, а саме: оренда плата, адже він є платним договором, а отже, суд доходить висновку, що даний договір оренди нежитлового приміщення гаражу від 17.03.2011 року не є укладеним правочинОМ (договором). Пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачає, що встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК ( 435-15 ). На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору оренди нежилого приміщення гаража від 17 березня 2011 року, укладеного між [PERSON] та Відповідачем - [PERSON], без нотаріального посвідчення та державної реєстрації нікчемним з моменту його підписання задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині усунути перешкоди у користуванні належного Позивачу - [PERSON] на праві приватної власності гаражу під літерою «Е», який входить до складу житлової квартири № 1 розташованої за адресою: по вулиці Європейська (Ленінградська), № 104, в м. Лисичанську, шляхом передачі гаражу «Е» Позивачу. Суд зобовязаний спочатку встановити наявність чи відсутність підстав визнання договору неукладеним, а вже потім можливість застосування відповідних наслідків. Правочин вважається недійсним з моменту його вчинення і до нього застосовуються наслідки двосторонньої реституції, передбачені ст. 216 ЦКУ, де зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов?язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У випадку за фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обовязків, а тому тут необхідно застосовувати загальні положення про повернення майна у зв?язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави (статті 1212, 1213 ЦКУ). До того ж так само, як і за положеннями ст. 216 ЦКУ, у статтях 1212 та 1213 ЦКУ також передбачений обовязок особи повернути потерпілому це майно у натурі. А уразі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Отже, застосування реституції за фактом визнання договору недійсним можливе лише за наслідками виконання вчиненого правочину, тоді як повернення майна у зв?язку з набуттям без достатньої правової підстави застосовується лише за відсутності факту вчинення (укладання) такого правочину. У звязку з викладеним суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Outcome: dismissed