Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Кузнецовського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON], в якому просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 14.05.1994 року у відділі реєстрації актів громадянського стану м. Кузнецовська Рівненської області, актовий запис № 78. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що подружнє життя не склалося, між сторонами почала виникати недовіра одне до одного, зникло почуття любові. Намагання зберегти сім'ю ні до чого не привели. З жовтня 2013 року сімейні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Підстави для вжиття заходів щодо примирення сторін відсутні. Разом з позовною заявою до суду надійшла заява [PERSON] про розгляд справи за її - позивача відсутності, в якій позовні вимоги підтримала повністю. Після розірвання шлюбу позивач бажає повернути дошлюбне прізвище «[PERSON]». Спору про поділ спільного майна подружжя немає. Відповідач позовну заяву підтримав та надав пояснення, якими підтвердив надані пояснення позивачем. Розглянувши позов, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01.03.2001 року сторони зареєстрували шлюб 14 травня 1994 року у відділі реєстрації актів громадянського стану м. Кузнецовська Рівненської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис № 78. Від шлюбу сторони мають повнолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 27 жовтня 1994 року. Відповідно до положень статті 51 Конституції України, частини 1 статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями пункту 3 частини 2 статті 18, статті 51, частини 3 статті 56, частини 1 статті 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. В судовому засіданні встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання та продовження шлюбних відносин, оскільки втрачено взаєморозуміння та повагу, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливе і це буде суперечити інтересам та волі обох сторін та інтересам їх неповнолітньої дитини. При зазначених обставинах суд дійшов висновку, що сім'я фактично розпалася і шлюб існує формально. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей». Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, примиритися сторони не бажають, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч.3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved