Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього на її користь аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позову і до досягнення дитиною трьох років. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 21 листопада 2018 року між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Як вказала позивач, злипня 2019 року подружжя проживає окремо один від одного. Їх спільна дитина проживає разом з позивачем та перебуває на повному її утриманні. Позивач на даний час не працює, бо знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, тому потребує матеріальної допомоги від відповідача, у зв`язку з чим було вирішено питання щодо звернення до суду з відповідним позовом. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини судом не вживалось. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, через канцелярію суду надала заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 8641/19-вх від 05 грудня 2019 року, відповідно до якої просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, розгляд справи провести за її відсутності (а. с. 31). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення. Так, судову повістку на 28 квітня 2020 року [PERSON] отримав особисто 18 квітня 2020 року (а. с. 57). Раніше через канцелярію суду відповідач надав заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 8644/19-вх від 05 грудня 2019 року, відповідно до якої позовні вимоги [PERSON] не визнав, заперечував проти задоволення позову, розгляд справи просив провести за його відсутності (а. с. 32). В подальшому 12 лютого 2020 року [PERSON] через канцелярію суду надав заяву, що була зареєстрована за вхідним № 825/20-вх , відповідно до якої повідомив суд, що він сплачує аліменти на утримання неповнолітньої дитини та надсилає гроші хворій матері, тому не має матеріальної можливості утримувати ще і дорослу людину, позивача по справі. Зобов`язався надати всі докази на підтвердження викладеного в заяві, у зв`язку з цим прсив відкласти розгляд справи на іншу дату (а. с. 43). Однак в подальші судові засідання не з`являвся, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення сурових повісток, про причини неявки суд не повідомляв, ніяких доказів не адресу суду не надав (а. с. 50, 56, 57). З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 вищенаведеного нормативно - правового документа визначено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача - [PERSON] свідчать її відповідна заява, долучена до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явився у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності за наявними у матеріалах справи доказами, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно приписів частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. З матеріалів справи вбачається, що 21 листопада 2018 року між позивачем [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] » та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області складено відповідний актовий запис № 60 та виданесвідоцтво про шлюбу серії [NUMBER] (а. с. 6). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 08 грудня 2018 року виконавчим комітетом Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, актовий запис № 62 (а. с. 5). Згідно вказаного свідоцтва про народження батьками дитини зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Відповідно до довідки № 04-05-22/685 від 22 серпня 2019 року, виданої Центром надання адміністративних послуг Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області з`ясовано, що громадянка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На її утриманні знаходиться неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , що встановлено актом депутата № 648 від 22 серпня 2019 року (а. с. 7). В судовому засіданні із змісту позову було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на даний час проживають окремо один від одного, шлюб між подружжям не розірвано, позивач на даний час не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] . Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Сімейного кодексу України, стаття 84 якого встановлює, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на таке утримання є незалежним від того, чи працює дружина, незалежним від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Частина 4 статті 54 Сімейного кодексу України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право жінки - матері на утримання чоловіком - батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що жінка, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить жінці - матері незалежно від цієї обставини. Отже, за змістом вказаних норм права, розмір утримання не пов`язаний з розміром доходу дружини, а залежить від можливості чоловіка надавати матеріальну допомогу. У Сімейному кодексу України не встановлено максимального розміру аліментів, які можуть бути стягнені судом на утримання одного з подружжя. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у результаті їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. При цьому, суд у першу чергу виходить з прожиткового мінімуму й життєвих потреб особи. Аліменти мають бути достатніми й співрозмірними з огляду на цілі зобов`язання по утриманню. В першу чергу суд виходить з матеріального і сімейного стану платника та одержувача аліментів. Матеріальне становище платника оцінюється, виходячи з вартості належного йому майна, розміру заробітку (доходу). Про матеріальне становище також свідчить розмір витрат, що здійснюються платником на утримання себе й членів своєї сім`ї. При вирішенні спору по суті, суд враховує вимоги статтей 12 та 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи та достовірно знав про наявність на розгляді у суді вказаного спору, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не надав відзиву на позов в порядку статті 178 Цивільного процесуального кодексу України та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, на спростовування доводів позивача і наданих нею доказів в обґрунтування позовних вимог, а тому суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість часткового задоволення позовних вимог. Так, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану (стаття 80 Сімейного кодексу України). При вирішенні питання щодо розміру аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, які підлягають стягненню, суд виходить з положень статті 84 Сімейного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей (окрім спільної дитини), непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Зі змісту позову, заяви відповідача та згідно автоматизованої системи діловодства Нововодолазького районного суду Харківської області встановлено, відповідач має на утриманні неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , на утримання якого, згідно рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 05 грудня 2019 року, сплачує аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Даних щодо наявності у [PERSON] інших осіб на утриманні матеріали справи не містять та судом не встановлено. Також при визначенні розміру аліментів, суд враховує, що звертаючись з позовом про стягнення на своє утримання аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, [PERSON] не обґрунтувала заявлений розмір аліментів, їх достатність та співрозмірність з огляду на життєві потреби. З цих міркувань, виходячи з принципу справедливості та розумності, з урахуванням потреб дружини, можливостей відповідача, а також враховуючи встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на її користь потрібно стягнути аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідачадо досягнення дитиною трьох років. Враховуючи положення частини 1 статті 79 Сімейного кодексу України суд вважає, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з дня звернення позивача до суду, тобто починаючи з 17 вересня 2019 року. Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини, суд відповідно до підпункту 6 частини 1 статті 214 Цивільного процесуального кодексу України вирішує питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями частин 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року, який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Із даним позовом [PERSON] звернулась до суду у 2019 році. Відповідно до абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» № 2629-VIII від 23 листопада 2018 року, з 01 січня 2019 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 1921 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок. Проте, враховуючи положення пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», які передбачають, що у справах про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, судові витрати слід покласти на відповідача. Згідно з пункту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. З огляду на вище викладене,

Outcome: partial