Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач вказувала на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу кватири від 22 березня 1994 року та договором дарування від 28 грудня 2009 року. З жовтня 2018 року відповідачка без поважних причин не проживає у спірній квартирі, яку залишила добровільно, сплату за комунальні платежі ніколи не здійснювала, будь яких спроб вселитися не робила, особистого майна відповідачки у квартирі немає. Наявність реєстрації відповідача в квартирі приводить до додаткових витрат по сплаті комунальних платежів та порушуються права позивача щодо користування належним майном на свій розсуд. В судове засідання сторони не з`явилися, повідомлялися належним чином. В матеріалах справи є заява позивача з проханням слухати справу за її відсутності, вимоги підтримує, згодна на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася, викликалася належним чином, поштове повідомлення повернулося з зазначенням про те, що адресат відсутній за вказаною адресою. В силу вимог ч.7 ст.128 та ч.10 ст.130 ЦПК України та неповідомлення відповідачем адреси фактичного місцезнаходження, суд прийшов до висновку про можливість проведення розгляду справи у відсутності відповідача. Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до положень ст.ст.280,281 ЦПК України суд з письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи і надані документи в сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного Судом встановлен, що на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі за №1 - 658, та договором дарування від 28 грудня 2009 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1369 [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 6, 10). З представлених документів, зокрема з довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) №104 від 15.11.2019р. вбачається, що на спірній житловій площі в квартирі, крім позивача, також зареєстрована: [PERSON] - донька позивача.(а.с.12). Факт не проживання відповідача на спірній житловій площі більше одного року без поважних на те причин підтверджується актом про не проживання осіб за місцем реєстрації від 08.01.2020р., складеним сусідами, підписи яких завірені головою ОСББ «Ініціатива» [PERSON], згідно якого відповідач [PERSON] з 01.10.2018 не проживає в квартирі [ADDRESS] (а.с.13). В силу ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло нерушиме та гарантовано статтею 47 Конституції України. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтею 391 ЦК України «Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння», якою визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з вимогами ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, враховуючи доведеність з боку позивача того факту, що відповідач по справі понад один рік не проживає на спірній житловій площі без поважних на те причин, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житлом.

Outcome: approved