Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] , третя особа: Канівський міськрайоннй відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Черкаській області про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та неустойки за прострочення сплати аліментів. Позов мотивовано тим, що 13.12.1999 року Канівський міськрайонний суд Черкаської області виніс постанову по справі № 2-795/99, якою постановив стягувати з [PERSON] , 1973 року народження, уродженця м. Канева на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 03.12.1999 року але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян на дитину. Дане рішення відповідачем не виконується, у результаті чого у [PERSON] утворився борг по сплаті аліментів, що відповідно до довідки Канівського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Черкаській області, заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] станом на 23.05.2011 року становить суму в розмірі 18765,00 грн. Відповідно за період з 01.06.2016 року по 01.06.2019, сума неустойки, яку відповідач зобов`язаний сплатити на її користь складає 205664,40 грн. Просить суд стягнути з [PERSON] суму заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 18765,00 грн. та суму неустойки за прострочення сплати аліментів у розмірі 205664,40 грн.; судові витрати та витрати на надання професійної правничої допомоги. Позивач в судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, про заборгованість не знав, просив відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без участі державного виконавця за наявними матеріалами справи. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13.12.1999 року Канівський міський суд Черкаської області виніс постанову про стягнення з [PERSON] , 1973 року народження, на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 1/2 частини неоподатковуваного мінімуму доходів громадян на дитини, починаючи з 03.12.1999 і до повноліття дитини (а.с.9). 23.05.2011 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Канівського міськрайонного управління юстиції Говорун Д.Я. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження в зв`язку з закінченням передбаченого законом строку для даного виду стягнення (а.с.13). Згідно довідки Канівського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Черкаській області № 10688 від 08.05.2019, заборгованість зі сплати аліментів у [PERSON] на користь [PERSON] станом на 23.05.2011 становить 18465,00 грн. (а.с.10). У зв`язку із наявністю заборгованості із сплати аліментів, позивачем було нараховано неустойку за період з 01.06.2016 року по 01.06.2019 року в розмірі 205664,40 грн. (а.с.3-4). Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначено ст.ст. 194-197 Сімейного кодексу України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». Приписами ч.4 ст. 194 СК України передбачено, що заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років. При цьому, досягнення дитиною повноліття не припиняє стягнення заборгованості за аліментами. Відповідно до ч.4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 2 п.26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи. Залежно від предмета та суті вимог така заява може розглядатися у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, або у позовному провадженні. У разі незгоди платника аліментів з розміром заборгованості за аліментами, обчисленої держаним виконавцем у розрахунку станом на 23.05.2011 року, він мав право оскаржити дії державного виконавця в суді у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, або звернутись з позовом в суд про визначення розміру заборгованості за аліментами у позовному провадженні. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця та повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; подання заяви стягувачем або боржником; надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; закінчення виконавчого провадження. Відповідно до ч.8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Таким чином діючим законодавством передбачено стягнення заборгованості із сплати аліментів не шляхом ухвалення судового рішення, а в межах виконавчого провадження. Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права та свободи. Отже, виходячи зі змісту вищенаведених законодавчих норм, спір щодо розміру заборгованості за аліментами виникає між стороною виконавчого провадження (стягувачем та/чи боржником) і виконавцем, до компетенції якого законодавець відніс обчислення розміру заборгованості за аліментами. Стягнення заборгованості по аліментам за рішенням суду - передбачено ч.3 ст. 194 СК України лише у випадку відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника (ст. 187 СК України). Із матеріалів справи встановлено, що з [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання сина до повноліття останнього. [INFO] [PERSON] досяг повноліття, виконавче провадження було закінчено на підставі п.6 ч.1 ст. 37, ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» - зупинення виконання відповідного рішення або виконавчого провадження посадовою особою, якій законом надано таке право. Стягувачем дана постанова не оскаржена. Виходячи з наведених положень сімейного законодавства та Закону України «Про виконавче провадження», у контексті обставин даної справи, сам факт наявності у відповідача заборгованості по аліментам згідно з розрахунком державного виконавця, розмір якої на час ухвалення цього рішення не оспорений ані стягувачем, ані боржником у встановленому законом порядку, не може бути прийнятий судом в якості підстав для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку за окремим рішенням суду. Таким чином при відсутності спору, заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Отже, діючим законодавством передбачено стягнення заборгованості із сплати аліментів не шляхом ухвалення нового судового рішення, а в межах виконавчого провадження за попереднім рішенням про стягнення аліментів. Таким чином, для стягнення заборгованості за аліментами, які стягуються на підставі судового рішення, законодавець не вимагає окремого рішення суду про стягнення такої заборгованості, а встановлює порядок її стягнення в межах виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення аліментів. Враховуючи зазначене, позовні вимоги про стягнення заборгованості зі сплати аліментів не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Відповідно до ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У 2018 році Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц виклала правовий висновок, що зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення пені на підставі ч.1 ст. 196 СК України суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням встановленого - обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Далі потрібно підсумувати розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначити загальну суму пені за весь період заборгованості шляхом додавання показників за кожен місяць. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього зобов`язання буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною, залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Доказів відсутності вини відповідача у несплаті аліментів останній суду не подав і судом їх не здобуто. Оскільки факт наявності заборгованості зі сплати аліментів підтверджується належними доказами - довідками відділу ДВС, і відповідачем не спростовано вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів позивачу у вказаний період, суд приходить до висновку, що вказана заборгованість виникла з вини відповідача і вимоги позивача про стягнення пені є обґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує правову природу пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується на суму несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Враховуючи що розмір пені значно перевищує розмір заборгованості, суд враховуючи норми ст. 196 СК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 18765,00 грн. Судові витрати підлягають розподілу згідно вимог ст. 141 ЦПК України. Відповідно ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Позивачем заявлено до стягнення 5916,68 грн. витрат на правничу допомогу. Як вбачається з розрахунку суми гонорару за надану професійну правничу допомогу, адвокатом були виконані наступні роботи: - попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин - 2 год. - 1536,80 грн.; - вивчення та правовий аналіз матеріалів справи - 2,5 год. - 1921,00 грн.; - підготовка процесуальних документів - 3 год. - 2305,20 грн.; - участь у судових засіданнях - 0,2 год. - 153,68 грн.; Враховуючи вимоги розумності і справедливості, та у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на правничу допомогу в розмірі 2458,88 грн. (2305,20 грн. - підготовка процесуальних документів та 153,68 грн. - участь у судових засіданнях). При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2056,64 грн. відповідно до квитанції № 0.0.1350188676.1 від 13.05.2019 в АТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» мають пільги щодо сплати судового збору позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відповідно до ч.5 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Згідно п. 4-1 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом МФУ 03 вересня 2013 № 787, до органу Казначейства платником судового збору разом із заявою про повернення коштів з бюджету та ухвалою про повернення коштів, надається оригінал або копія документа на переказ або паперова копія електронного розрахункового документа, яка підтверджує перерахування коштів до бюджету (у разі знаходження оригіналу документа на переказ, який підтверджує зарахування судового збору до бюджету, в матеріалах судової справи та зазначення про це в ухвалі суду). Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, то дана сума підлягає поверненню [PERSON] , як помилково сплачена. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 180, 196, 197 СК України,

Outcome: partial