Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] в с. Стадниця Вінницького району Вінницької області померла її мати [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, в тому числі, на 1/3 частку будинковолодіння в [ADDRESS] , що належала померлій як члену колгоспного двору, який не втратив своє право станом на 15.04.1991 року. Саме в зв`язку з тим, що спадкове будинковолодіння відноситься до категорії колгоспних дворів, вона не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі. [PERSON] являється спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері. Спадщину вона прийняла, так як постійно проживала та була зареєстрована на момент смерті зі спадкодавцем за однією адресою, тому ці дії згідно норм ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року свідчать про фактичне прийняття нею спадщини. Інші спадкоємці першої черги за законом після смерті [INFO] матері [PERSON] , які прийняли спадщину, відсутні. [INFO] в с. Стадниця Вінницького району Вінницької області помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі, на 1/3 частку будинковолодіння в [ADDRESS] , частка якого належала йому як члену колгоспного двору. [PERSON] являється спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка. Спадщину вона прийняла, так як подала у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини в нотаріальну контору і навіть на частину спадкового майна вже отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Заяву про відмову від прийняття спадщини подала її дочка - відповідач по справі [PERSON] . Однак на спадковий житловий будинок в [ADDRESS] вона не має можливості оформити свої спадкові права у нотаріуса, що підтверджується постановою Вінницької районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 лютого 2021 року за № 224 /02-31, тому була вимушена звернутись до суду з даним позовом. Просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] матері [PERSON] та після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] по 1/3 частці, а також як за членом колгоспного двору на 1/3 частку, а загалом на цілий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В підготовче засідання 05.04.2021 учасники справи не з`явились, однак попередньо подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі, при цьому представник позивача [PERSON] згідно з ордером [PERSON] в поданій заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, а відповідач [PERSON] в поданій заяві зазначила, що позовні вимоги визнає та не заперечує щодо задоволення позову. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести підготовче засідання 05.04.2021 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази, надані учасниками справи та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом установлено, що [INFO] в м. Вінниця померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.03.1993 (а.с. 7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, в тому числі, на частку будинковолодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належала померлій як члену колгоспного двору, що підтверджується копіями виписок з погосподарських книг Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 29-32). Відповідно до копії технічного паспорта, виготовленого ФОП [PERSON] станом на 21.01.2021, житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 47,9 кв.м, загальною площею приміщень 85,5 кв.м, допоміжною площею 37,6 кв.м, в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «а», ганку; убиральні літ. «Б», погреба з шиєю літ. «В», сараю літ. «Г», сараю літ. «г», гаражу літ. «Д», криниці № 1 (а.с. 18-21). Згідно з копією свідоцтва про народження [INFO] (дослівно) [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 13.10.1950, матір`ю останньої записана [PERSON] , батьком - [PERSON] (а.с. 9). Після реєстрації шлюбу з гр. [PERSON] [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 29.08.1971 (а.с. 10). Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 26 листопада 2007 року встановлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] в місті Вінниці, є рідною матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). З довідок № 534 та № 535, виданих виконавчим комітетом Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 20.11.2020, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , фактично прийняла спадщину після смерті [INFO] своєї матері [PERSON] , так як на момент смерті останньої постійно проживала та була зареєстрована з нею за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26, 27). Інші спадкоємці першої черги за законом після смерті [INFO] [PERSON] відсутні, що підтверджується довідкою № 536, виданої виконавчим комітетом Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 20.11.2020 (а.с. 24). [INFO] в с. Стадниця, Вінницького району Вінницької області помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.05.2001 (а.с. 6). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, в тому числі, на частку будинковолодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належала померлому як члену колгоспного двору, що підтверджується копіями виписок з погосподарських книг Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 29-32). Спадщину після смерті [INFO] [PERSON] позивач [PERSON] , як дружина померлого, прийняла, так як у встановлений законом строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а відповідач по справі [PERSON] , як дочка померлого, подала заяву про відмову від прийняття спадщини, що підтверджується копією спадкової справи № 107/204 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 58-105). Той факт, що будинковолодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , належить до колгоспного двору, підтверджується також копією технічного паспорту, виготовленого КП «ВООБТІ» станом на 01.12.1989 (а.с. 14-17). Однак оформити свої спадкові права після смерті матері та чоловіка позивач не має можливості, що підтверджується постановою Вінницької районного державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 лютого 2021 року за № 224/02-31, у зв`язку з тим, що у спадкоємиці відсутні документи, що посвідчують право власності на будинок, що належить колгоспному двору, тому зробити висновки, яка саме частка у праві власності належить спадкодавцям [PERSON] та [PERSON] неможливо (а.с. 33). Згідно з вимогами ст. 7 Конституції СРСР (в редакції 1936 року) колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно до затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК України (в редакції 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів), майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто, усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Згідно з ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. За частиною другою статті 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частинами першою та другою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Особа має право звернутися до суду з відповідним позовом, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. Таким чином, судом установлено, що після смерті [INFO] [PERSON] спадкоємицею першої черги за законом є її дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Після смерті [INFO] [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом є його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] . [PERSON] спадщину прийняла, так як подала у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини, а дочка [PERSON] від прийняття спадщини відмовилась та на неї не претендує, про що зазначила у поданій до нотаріальної контори письмовій заяві. В своїй письмовій заяві, адресованій Вінницькому районному суду Вінницької області, відповідач [PERSON] зазначила, що з 1999 року по даний час, не проживає в будинковолодінні, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , не приймає участі своєю працею та коштами у веденні господарства двору, а тому право на частку в будинку як член колгоспного двору не набула і на нього не претендує, згідна на задоволення позовних вимог [PERSON] . Тому встановлено, що членами цього колгоспного двору були троє осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідно, кожному з них належить по 1/3 частці майна цього колгоспного двору. Також установлено, що в нотаріальній конторі позивач [PERSON] оформити свої спадкові права і отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті матері та чоловіка не має можливості, тому порушене право позивача підлягає судовому захисту. Іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у позивача немає, що дає суду законні підстави для задоволення позову. Крім того, відповідно до абзацу 3 пункту 24 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Частиною третьою статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Визнання відповідачем даного позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є законними, підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. За клопотанням позивача суд вважає залишити за останньою судові витрати по справі.

Outcome: approved