Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Волинського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Ощадбанк», [PERSON] про визнання недійсним договору поруки. Свій позов обґрунтовує тим, що 12.05.2009 року між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України») було укладено договір поруки №5134 за умовами якого поручитель зобовязалась перед кредитором ВАТ «Державний ощадний банк України» відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне виконання боржником [PERSON] зобовязання за кредитним договором №2942 від 04.05.2007 року. Вважає даний договір поруки таким, що укладений з порушенням норм діючого законодавства, оскільки на час його укладення, а саме 12.05.2009 року [PERSON] уже не виконував умов кредитного договору, а справа щодо стягнення з нього кредитної заборгованості перебувала в провадженні суду. Вказує, що відповідачі за зловмисною домовленістю, спонукали її до укладення договору, що не відповідало її волевиявленню. Просить суд визнати недійсним договір поруки №5134, укладений 12.05.2009 року між нею, ПАТ «Ощадбанк» та [PERSON] В судове засідання позивач не зявилась, проте подала суду заяву про додаткове обгрунтування позовних вимог, просила суд справу розглядати без її участі за наявними матеріалами справи. Просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, проте належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності позивача, який не зявився за наявними матеріалами справи. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю вимог. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи,відповідно до умов кредитного договору № 2 942 від 04.05.2007 року відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України»), був наданий кредит [PERSON] в сумі 106224 грн. 65 коп. для споживчих потреб, під 18% річних, з остаточним терміном повернення не пізніше 02.05.2014 року. З метою забезпення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором, між банком, позичальником та [PERSON] був укладений договір поруки № 5134 від 12.05.2009 року, за яким поручитель зобовязався перед банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в мабутньому(а.с. 17). За вимогами ч. 1 ст. 533 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до п. 2.1 Договору поруки, у разі порушення боржником виконання зобовязання кредитор має право вимагати від поручителя виконання зобовязання боржником перед кредитором згідно з умовами кредитного договору в порядку, передбаченому договором. Відповідно до п. 3.2 Договору поруки, солідарні боржники залишаються зобовязаними перед кредитором до тих пір, поки всі зобовязання за кредитним договором не будуть виконані повністю. В звязку з невиконанням позичальником своїх зобовязань рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.06.2009 року з [PERSON] та [PERSON] солідарно в користь філії - Волинське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк України» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 102001,56 грн. (а.с. 7-9). Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30.04.2013 року, яке набрало законної сили, з [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України « в особі філії - Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк» стягнуто 102695,15 грн. заборгованості по кредитному договору та 1026, 47 грн. судових витрат у справі (а.с. 18, 19). Судом встановлено, що дане рішення отримане [PERSON] 14.05.2013 року. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Відповідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У відповідності з розясненнями, які містяться у п.20 постанови Пленуму Верхового Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як вбачається з договору поруки №5134 від 12.05.2009 року п.6.5. поручитель підтверджує, що на момент укладання цього договору він ознайомлений з усіма умовами кредитного договору. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Будь - яких належних та допустимих доказів про те, що на момент укладення договору поруки сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору, сторона не була ознайомлена з умовами договору, не було дійсним волевиявлення сторін, а зловмисна змова відповідачів спонукала її до укладення договору, позивач, на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, суду не надала. Крім того, позивачем суду не надано належних доказів про те, що на момент укладення оспорюваного договору їй не було відомо про наявність простроченої заборгованості по кредитному договору. Неповідомлення позивачу тієї обставини, що позичальник [PERSON] на момент укладення договору поруки не виконує умови кредитного договору та наявності забезпечення основного зобовязання договором застави, на думку суду, не вказують на ознаки обману при укладенні правочину між сторонами та не являється підставою для визнання оспорюваного договору недійсними на підставі ст. 230 ЦК України. Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають через їх безпідставність. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності і просив суд відмовити в позові з цієї підстави. Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Що стосується пропуску строку позовної давності, то суд вважає, що позивачем не пропущено строки позовної давності, оскільки про порушення своїх прав остання дізналась 14.05.2013 року після отримання заочного рішення Ковельського міськрайонного суду від 30.04.2013 року у справі №159/1954/13-ц, провадження №2/159/616/13 за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості.

Outcome: dismissed