Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням житловим будинком з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: вул. Учасників АТО, №79, м. Бобринець Кіровоградської області. В обґрунтування позову посилається на те, що є власником будинку, відповідачі вселилися у будинок як члени сімї колишнього власника будинку - [PERSON]. Оскільки право відповідачів на проживання і користування будинком є похідним від права власності [PERSON] на будинок, яке припинено, відтак відповідачі також втратили право користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] до травня 2017 року проживала у вказаному будинку, після чого добровільно виселилася, забравши всі свої речі. Відповідач [PERSON] з 2013 року за місцем реєстрації не проживає. Отже відповідачі не користуються будинком як житлом, однак відмовляються знятися з реєстрації, не відносяться до членів сімї власника будинку та не набули самостійного права на користування будинком позивача з інших правових підстав. Реєстрація місця проживання відповідачів в будинку позивача перешкоджає останній реалізувати право власності на будинок. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав наведених в позові. Позивач додатково пояснила, що [PERSON] є дружиною її померлого брата [PERSON], який проживав разом з матірю [PERSON] у спірному будинку. Після смерті її брата відповідач [PERSON] залишилась проживати у будинку. [PERSON] є її племінницею та дочкою [PERSON] Відповідач [PERSON] проживала в будинку до 2012 року. Не заперечила, що у травні 2017 року попрохала відповідача [PERSON] виселитися з будинку. Відповідачем [PERSON] були зняті міжкімнатні двері в будинку, а тому вона замінила всі замки в будинку. 02.05.2017 року не впускала відповідача [PERSON] до будинку та остання викликала працівників поліції. Надала змогу відповідачу [PERSON] забрати свої речі з будинку. Не мала усної домовленості з [PERSON] на проживання останньої в спірному будинку. Відповідач [PERSON] позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні пояснивши, що в будинку проживала з 1991 року по травень 2017 року, з чоловіком [PERSON], який був сином [PERSON]. Будинок належав свекрусі [PERSON] У лютому 2017 року чоловік помер, вони з дочкою залишилися проживати у будинку, а у травні 2017 року [PERSON] подарувала свою частку будинку позивачу. У травні 2017 році була змушена виселитися з будинку де зареєстрована, так як позивач її змусила це зробити. З будинку забрала міжкімнатні двері, які купували разом з чоловіком. Також викликала працівників поліції, оскільки позивач не впускала її до будинку забрати свої речі. Вважає, що має право на проживання у будинку, оскільки тривалий час там проживала з сімєю, проводила ремонт та утримувала будинок. Відповідач [PERSON] позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, пояснивши, що з народження зареєстрована у спірному будинку. Після одруження, з 2015 року у будинку не проживає, живе окремо з чоловіком, проте власного житла не має. Вважає, що є членом сімї позивача як племінниця, тому не втратила право користування житлом. Представник відповідачів [PERSON] заперечила проти позову та просила відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши сторони та їх представників, свідка, оцінивши докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18.02.2009 року за позивачем [PERSON] визнано право власності на 2/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в м. Бобринець, вул. Калініна, 79, в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] (а.с.12-13). Згідно договору дарування частки житлового будинку від 04.04.2017 року [PERSON] подарувала [PERSON] 3/5 часток житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями №79, розташованого в м. Бобринець Кіровоградської області по вул. Учасників АТО (Калініна) (а.с.8-11). Отже, позивач [PERSON] набула право власності на вказаний житловий будинок. Відповідач [PERSON] з 12.05.1992 року має зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO], що підтверджується записом в паспорті відповідача (а.с.71-73) та записом в домовій книзі (а.с.14-17) та користувалася до травня 2017 року вказаним житловим приміщенням як член сімї [PERSON]. Відповідач [PERSON] з 14.10.2009 року має зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO], що підтверджується відомостями про реєстрацію Бобринецького РС УДМС від 12.07.2017 року (а.с.29) та записом в домовій книзі (а.с.14-17) та користувалася до 2012 року вказаним житловим приміщенням як член сімї [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] її бувша свекруха. Їй відомо, що [PERSON] подарувала свою частку будинку дочці [PERSON], а сама проживає окремо у тимчасовій будівлі (времянці). У травні 2017 року приходила провідати [PERSON] Бачила, що відповідач [PERSON] виселилася з будинку, оскільки в кімнатах не було меблів, були зняті двері, зірвана люстра. До кімнати кухні та ванної кімнати не заходила. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Право власності позивача на набуте нею нерухоме майно є непорушним, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.ст. 321 та 391 ЦК України). Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватись цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Згідно ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідачі не належить до членів сімї позивача власника будинку в розумінні ст.ст. 64, 156 ЖК України. Отже, частина 4 статті 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Таким чином з моменту припинення права власності на вказаний будинок, як попередній власник, так і всі члени сімей попереднього власника втратили право користування обумовленим майном. Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-158цс14 висловлена правова позиція щодо права користування жилим приміщенням, з якої слідує, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Оскільки з припиненням права власності [PERSON] на жиле приміщення, члени її сімї [PERSON], [PERSON] також утратили право користування цим приміщенням, власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: вул. Учасників АТО, №79, м. Бобринець Кіровоградської області, є позивач, відповідачі не належать до членів сімї позивача, та не набули самостійного права на користування вищевказаним будинком з інших правових підстав, суд приходить до висновку, що вимоги позову є обґрунтованим та підлягають задоволенню в повному обсязі. Посилання відповідача [PERSON] на те, що їй ніде зареєструвати своє місце проживання, оскільки немає власного житла суд вважає безпідставними та до уваги не приймає, оскільки реалізація права відповідача на реєстрацію його місця проживання не може бути підставою для порушення чи обмеження права власності позивача на вказане майно. Посилання відповідача [PERSON] на те, що здійснювала витрати на утримання будинку та проводила в ньому ремонтні роботи та була змушена виселитися з будинку не впливає на припинення у відповідача права користування житловим будинком як члена сімї колишнього власника, яке є похідним від права власності на даний житловий будинок колишнього власника, яке також припинено. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача понесені нею судові витрати в розмірі 320 грн. з кожної.

Outcome: approved