Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Зарічненського районного суду Рівненської області із позовною заявою з вимогою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що сторони зареєстрували шлюб 05 листопада 2011 року у підтвердження чого надано свідоцтво про шлюб серії І-ГЮ № 155657, до укладення шлюбу у сторін народилися спільна дитина [PERSON], [INFO]. Спільне життя у сторін не склалось через різні погляди на життя та сімейні цінності. Близько двох з половиноюю років сторони разом не проживають та дійшли висновку, що примирення між ними неможливе та у кожного фактично існує своя сім'я. Разом із позовною заявою позивачка надала суду заяву від 31 січня 2019 року, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріальнго округу [PERSON], у якій просила розглядати справу у її відсутності, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення у випадку неявки відповідача. Відповідач подав суду заяву від 20 лютого 2019 року, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріальнго округу [PERSON] у якій вказав про повне визнання позовних вимог [PERSON] та просив розглядати справу без його участі. За змістом\~ч.\~4\~ст.\~206\~ЦПК України\~уразі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом не встановлено підстав для неможливості ухвалення рішення суду у зв'язку з визнанням позову відповідачем. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд повно та всебічно дослідивши всі докази у справі у їх сукупності, прийшов до переконання, що обставини, на які покликається позивачка у позовній заяві, як на підстави для задоволення заявлених нею позовних вимог знайшли своє підтвердження Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Позов про розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Зважаючи на те, що сторони шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, шлюб між сторонами набув формального характеру, суд вважає, що збереження шлюбу між ними є неможливим. Підстав для надання строку для примирення немає, оскільки позивачка проти цього заперечує, а відповідач цього не просив. Спору щодо визначення місця проживання дитини, щодо поділу майна у сторін немає. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що на момент подання позовної заяви позивачка заперечувала можливість збереження шлюбу з підстав втрати довіри, любові, поваги до відповідача, що є необхідною умовою існування шлюбних відносин. Відповідач позовні вимоги визнав, що свідчить про його згоду на задоволення позовних вимог. На підставі наведеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги заявлені позивачкою підставні та підлягають задоволенню. Згідно\~ ч. 1 ст. 142 ЦПК України на користь позивачки слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого нею при поданні позовної заяви, тобто 384 грн. 20 коп, а інші 50 відсотків судового збору стягнути з відповідача. З огляду на вищевказане.

Outcome: approved