Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме, двох бортових причепів до вантажних автомобілів. Вимоги позивача мотивовано тим, що при вирішенні спору про поділ майна заявленого [PERSON] у справі №237/5064/13-ц, не були прийняті до уваги її зустрічні вимоги, про що вона дізналась лише після постановлення остаточного рішення. 23 лютого 2021 року [PERSON] звернулась із заявою про збільшення позовних вимог, додавши до переліку майна, яке підлягає розподілу: 4 вантажних автомобіля, 3 земельних ділянки, дві з яких знаходяться у м. Курахове Донецької області, тобто за межами юрисдикції Великоновосілківського районного суду Донецької області, 2 легкових автомобіля. Ухвалою суду від 24.02.2021 року заява [PERSON] про збільшення (уточнення) позовних вимог була повернута позивачу. Ухвала не оскаржена і не скасована, від-так набрала законної сили. У своєму відзиві, відповідач проти позову заперечив, посилаючись на те, що спірне майно було відчужене ще в період шлюбу та заявив про застосування строку позовної давності. Клопотав про розгляд справи без його участі. 08 липня 2021 року позивач подала письмову заяву про можливість розгляду справи без її участі, на задоволенні її позовних вимог наполягала. При даних обставинах суд прийшов до висновку про можливість вирішення справи за наявними документами. Розглянувши матеріали справи, судом встановлено: 27.10.2001 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 25.03.2011 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] шлюб розірвано(а.с. 10). За твердженням позивача, і не заперечено відповідачем, в період шлюбу, на підставі договорів купівлі-продажу від 14\~березня 2003\~рокуподружжям було придбано 2 причепи до вантажних автомобілів, про поділ яких і просить позивачка. На запит\~суду,\~за клопотанням\~позивача,\~ТСЦ МВС\~надано відповідь\~№ 1445\~від 19\~червня 2021\~року,\~згідно з\~якою на\~ім`я [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~зареєстровані: причеп бортовий синього кольору 1988 року випуску, марки ГКБ-8350, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , номер техпаспорта [NUMBER] придбаного за договором купівлі - продажу від 14 березня 2003 року; причеп бортовий синього кольору 1988 року випуску, марки ГКБ-8350, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , номер техпаспорта [NUMBER] придбаного за договором купівлі - продажу від 14 березня 2003 року. Вказана інформація спростовує твердження відповідача про відчуження спірного майна в період шлюбу. Дане майно придбане в період існування зареєстрованого шлюбу між сторонами, позивачкою та відповідачем не заявлено щодо придбання даних причепів одним із подружжя особисто, відтак вказані причепи є спільним майном подружжя на підставі ст. 60 СК України. Оціночної вартості даних причепів сторонами не надано та не заявлено про проведення оцінки, відтак їхню вартість слід вважати рівноцінною. Норми СК України у ст. ст. 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «…..майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Щодо застосування строку позовної давності слід зазначити наступне: 15 травня 2012 року [PERSON] звернувся в Мар`їнський районний суд Донецької області із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна, набутого під час шлюбу (справа № 237/5064/13-ц). У цій справі, 12.10.2012 року [PERSON] звернулась із зустрічною позовною заявою. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 02.08.2013 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ іншого майна подружжя залишено без розгляду в зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання (а.с. 30). Ухвалою суду від 20 червня 2014 року у справі призначено експертизу, розгляд справи зупинено до отримання висновку експертної установи. Через тривалу перерву в роботі суду (початок проведення АТО) в 2014 році, справу для проведення експертизи не направлено та після відновлення роботи суду справу призначено до розгляду. За змістом рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 19.03.2019 року у справі № 237/5064/13-ц, 12.12.2016 року від [PERSON] до суду надійшли уточнення до зустрічної позовної заяви про поділ майна, яке є спільною власністю подружжя. Проте оскільки [PERSON] подано уточнення до зустрічної позовної заяви після залишення зустрічного позову без розгляду, то суд не приймає їх до уваги при розгляді справи по суті. За відсутності процесуального документа щодо вирішення її клопотання про уточнення зустрічної позовної заяви, [PERSON] добросовісно вважала прийнятими її зустрічні вимоги, аж до постановлення судового рішення 19 березня 2019 року. Главою 19 ЦК України визначено поняття та порядок застосування строків позовної давності. Пропуск строків позовної давності без поважних причин є наслідком відмови у задоволенні позову та неможливості відновити своє порушене право в суді. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257\~ЦК України встановлена загальна позовна давність у три роки. Разом із тим для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Чатиною 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. В порядку ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як зазначалось вище, [PERSON] зверталася до суду з зустрічними позовними заявами неодноразово, востаннє 12.12.2016 року. Питання щодо її відхилення було розглянуто лише під час постановлення судового рішення 19 березня 2019 року, яке було змінено і набрало законної сили 03 липня 2019 року. Наведені обставини свідчать про переривання строку позовної давності, та початок його перебігу заново з дати набрання судовим рішенням законної сили 03 липня 2019 року. Тобто, станом на дату звернення із позовною заявою 31 грудня 2020 року, встановлений законом трирічний строк позовної давності не закінчився, а тому, підстяв для застосування наслідків його спливу у суду немає. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути суму судового збору, сплаченого за звернення до суду з даною позовною заявою, на користь позивачки

Outcome: approved