Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про визнання договору довічного договору утримання від 19.09.2009 року - недійсним. У обґрунтування позову зазначила, що [INFO] померла її подруга - [PERSON] , яка 22.11.2008 року склала заповіт, яким все своє майно заповіла їй. В подальшому 15.08.2009 року [PERSON] разом із її донькою - [PERSON] , яка є відповідачем по справі уклали договір купівлі - продажу квартири, згідно із яким [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками квартири в рівних частках, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Після чого 19.09.2009 року [PERSON] уклала із відповідачем договір довічного утримання, відповідно до якого до відповідача перейшло право власності на Ѕ частину вказаної квартирі, що належала [PERSON] . Про зазначену обставину їй стало відомо під час прийняття нею спадщини від [PERSON] . Вважає, що договір довічного утримання є недійсним, оскільки на її думку [PERSON] вважала, що право власності на Ѕ частину квартири належить їй та після її смерті перейде до позивача в порядку спадкування за заповітом. Зазначає, що [PERSON] інколи їй казала, що після її смерті Ѕ частина квартири буде належити тільки їй та на її думку відповідач ввела в оману [PERSON] щодо укладення договору довічного утримання, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду із вказаним позовом. В судових засіданнях пояснила, що договір довічного утримання має бути розірваний через те, що її донька - [PERSON] в даний час перебуває у стадії судового процесу із своїм колишнім чоловіком - [PERSON] , і зазначене майно може бути поділено між ними, як спільне майно подружжя 01.02.2018 року визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] за умовами якої [PERSON] передає у власність [PERSON] 1/2 частки в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , [PERSON] сплачує на користь [PERSON] витрати, що були пов`язані з утриманням квартири, в розмірі 2000 доларів США, що становить 57000,00 грн. Провадження у справі - закрито. 13.04.2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду, задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.02.2018 року скасовано та справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. 14.05.2020 року до участі у справі залучено [PERSON] у якості третьої особи. У судових засіданнях позивач пояснила суду, що померлу [PERSON] вона знає багато років та більше року доглядала за нею, возила їй їжу, прала білизну, возила до санаторію та інше. Після чого [PERSON] попросила продати її квартиру, добавити грошей та купити їй іншу квартиру. Вона разом із [PERSON] добавили грошей та купили квартиру в будинку позивача, Ѕ частину квартири відразу переоформили на доньку позивача ( [PERSON] ). У подальшому подала заяву про підтримання позову та розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] у судових засіданнях позов визнала та просила його задовільнити. У подальшому подала заяву про розгляд справи без її участі та про визнання позову. [PERSON] та його представник [PERSON] у судових засіданнях пояснили суду, що [PERSON] це колишній чоловік відповідача по справі, він докладав кошти щоб придбати квартиру та вважає, що Ѕ частина спірної квартири є спільним майном подружжя, а [PERSON] померла коли він з відповідачем ще перебували у шлюбі, у зв`язку з чим вважає, що зазначене майно є спільним майном подружжя та позов не підлягає задоволенню. В подальшому подав заяву про розгляд справи без його участі, у задоволенні позову просив відмовити. Розглянувши позов, дослідивши матеріали справи та вивчивши спадкову справу, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а.с.12/. [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу квартири належить Ѕ частина квартири розташована за адресою: [ADDRESS] . Інша Ѕ частина квартири належить відповідачу по справі - [PERSON] на підставі зазначеного договору купівлі продажу /а.с.5/. Відповідно до договору довічного утримання від 19.09.2009 року посвідченого приватним нотаріусом Русских С.Б., [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] належну їй по праву особистої власності Ѕ частину квартири під [ADDRESS] , взамін чого [PERSON] зобов`язується довічно повністю утримувати [PERSON] , забезпечуючи її необхідним безкоштовним харчуванням, допомого, доглядом, зберігаючи в її безкоштовному довічному користуванні вищевказану частину квартири /а.с.7/. Відповідно до копії заповіту посвідченого державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори Толстих Н.М., [PERSON] заповіла [PERSON] усе майно, що на день смерті їй буде належити /а.с.11/. З копії спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] вбачається, що із заявою про прийняття спадщини у порядку спадкування за заповітом звернулась [PERSON] та державним нотаріусом Толстих Н.М. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вклад у сумі 51988,28 грн. який зберігається в установі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» /а.с.14/. Будь які інші спадкоємці із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертались. [PERSON] та [PERSON] у період з 11.11.1995 року по 23.02.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Комінтернівського районного суду від 23.02.2016 року по справі №504/4055/15-ц /а.с.44/. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не довела суду належними та допустимими доказами, що договір довічного утримання від 19.09.2009 року був укладений [PERSON] під впливом помилки, що померла [PERSON] неправильно сприйняла правову природу правочину, права та обов`язки сторін, наслідки договору і це вплинуло на її дійсне волевиявлення. Крім того, суд критично відноситься до обставин викладених позивачем у позові в частині того, що [PERSON] обіцяла їй частину спірної квартири, оскільки зазначені твердження розходяться із поясненнями наданими позивачем у судовому засіданні, яка фактично зазначила, що договір довічного утримання підлягає скасуванню, через те, що її колишній зять, третя особа у справі - [PERSON] претендує на зазначену квартиру, як на спільне майно подружжя. Ухвалюючи рішення, суд зазначає, що сам текст договору довічного утримання викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Померла [PERSON] на час посвідчення спірного договору власноруч зазначила своє прізвище та поставила свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору довічного утримання. Суд зазначає, що спірний договір довічного утримання укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом, тобто укладаючи договір, померла [PERSON] не могла не розуміти правових наслідків укладення правочину з урахуванням роз`яснень нотаріуса щодо його змісту. Ухвалюючи рішення суд не приймає визнання відповідачем позову, оскільки зазначене порушує права її колишнього чоловіка - [PERSON] , тому що договір довічного утримання був укладений та майно було отримане під час його перебування у шлюбі з відповідачем, а враховуючи, що зазначене знайшло підтвердження в ході судового розгляду, під час дослідження судом доказів, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову. Відповідно до ч.1ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідност.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормамист.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Статтею 1 ЗУ «Про нотаріат», визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Відповідно до ч.1 ст. 34 ЗУ «Про нотаріат», Нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, вимоги про нотаріальне посвідчення право чину тощо). Положеннями статті 44 ЗУ «Про нотаріат», визначено, що під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Згідно зі змістом ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином із урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір, [PERSON] помилялася щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed