Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON], треті особи: [PERSON], Галицька районна адміністрація Львівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, покликаючись на те, що позивачу та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою [ADDRESS] загальною площею 79,3 кв.м. Шлюб між сином позивача [PERSON] і матір'ю неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] був розірваний на підставі рішення Галицького районного суду м.Львова від 18.11.2010 р. Онучка позивача [PERSON] [INFO] була зареєстрована у належній позивачу квартирі як член сім'ї власника. З часу розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] останні разом із неповнолітньою донькою [PERSON] постійно проживають та зареєстровані окремо за адресою [ADDRESS], створили іншу сім'ю, ні з позивачем ні з сином не спілкуються, особистих речей в кварті не мають. Таким чином стверджує, що з листопада 2010 року онучка позивача [PERSON] проживає з своєю матір'ю окремо. ЇЇ матір [PERSON] не була зареєстрована в належній позивачу та її сину квартирі, відтак. вважає, що і на сьогодні не має право користування нею. На сьогодні онучка досягла 11-ти річного віку, між батьками дитини не існує спору щодо місця проживання дитини. Відтак, реєстрація місця проживання онучки за адресою [ADDRESS] має формальний характер. 20 листопада 2018 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, згідно якого такий вважає безпідставним та необґрунтованим, оскільки, стверджує, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою понад рік. Також, проживання неповнолітньої [PERSON] разом із матір'ю, поза межами житлового будинку, де проживає і власником якого є її батько, не свідчить про її свідоме залишення житла і не призводить до втрати нею права користування цим житлом. Окрім того, Однак, жодного висновку щодо доцільності визнання дитини такої, що втратила право користування житловим приміщенням від Служби у справах дітей Галицької районної адміністрації ЛMP позивачкою не надано. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила такі задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Разом з тим, пояснила суду, що не має бажання виписувати онучку із квартири, однак однією із причин для звернення в суд із позовом став намір продати належну їй квартиру; право на спірну частку в квартирі онучки нею не заперечується і вона згідна забезпечити [PERSON] житловою площею в новій придбаній квартирі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила такі задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила з підстав, викладених у відзиві, оскільки вважає, що неповнолітня [PERSON] не втратила права на житло у спірній квартирі, що фактично позивачка визнає. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Галицької районної адміністрації Львівської міської ради Нанівська М.М. проти задоволення позову заперечила. Просить у задоволенні позову відмовити. Зазначила, що визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом суперечить інтересам дитини, порушує її право мати місце реєстрації та право на житло. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив такі задовольнити. Суд, заслухавши виступи сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою [ADDRESS] загальною площею 79,3 кв.м., що стверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру [NUMBER] від 13 вересня 1994 року. Згідно довідки ЛМКП «Айсберг» з місця проживання про склад сім'ї і прописки №778 від 08.02.2017 р., у квартирі [ADDRESS] зареєстровано троє осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Судом також встановлено, що [PERSON] [INFO] є донькою [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 42 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із ст. 405 Цивільного Кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: відсутність члена сім'ї власника понад один рік та відсутність поважних причин його не проживання. Щодо відсутності члена сім'ї понад один рік, то слід зазначити, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою понад рік. Посилання у позовній заяві на те, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою з часу розірвання шлюбу між її сином, [PERSON], і [PERSON] є необґрунтованими та не підтверджуються жодними доказами. До позову долучено лише один акт, складений директором ЛМКП «Айсберг» від 26.04.2018 р., у якому не вказано протягом якого строку [PERSON] не проживає за зареєстрованим місцем проживання. Даний акт лише підтверджує, що станом на дату його складання, а саме 26.04.2018 p., [PERSON] не проживає за вказаною адресою. А отже, в період з дати складання акту - 26.04.2018 р. по дату подання позову - 29.05.2018 р. не становить передбаченого законом строку . Під поважними причинами не проживання за місцем реєстрації слід розуміти волю, свідомі наміри та свідомі дії особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Відповідно до ст. 31 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла 14 років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини чи здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності. Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується із правилами ч. 3 та ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно з ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно з ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб'єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Отже, проживання неповнолітньої [PERSON] разом із матір'ю, поза межами житлового будинку, де проживає і власником якого є її батько, не свідчить про її свідоме залишення житла і не призводить до втрати нею права користування цим житлом. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 296/2411/16-ц, неповнолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування належним її батьку житлом. При цьому, проживання дитини з новою сім'єю, наявність у відповідача житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх необхідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини кожній дитини гарантується право на рівень життя, необхідній для фізичного, розумового, духовного, морального в соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Здіно із заначеними положеннями законодавства визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом суперечить інтересам дитини, порушує її право мати місце реєстрації та право на житло. Згідно із ст. 32 Цивільного кодексу України, ст. 177 Сімейного кодексу України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Крім того, відповідно до норм чинного законодавства, орган опіки та піклування здійснює захист майнових та житлових прав дітей, а дозволи на відчуження майна співвласниками чи користувачами якого є діти, надає лише за заявою батьків дітей або осіб, що їх замінюють на підставі закону та за заявою відповідних документів. Однак, жодного висновку щодо доцільності визнання дитини такої, що втратила право користування житловим приміщенням від Служби у справах дітей Галицької районної адміністрації JIMP не надано. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування житловою квартирою не знайшли своє ствердження під час розгляду справи, а тому не підлягають до задоволення. На підставі ст. 405 ЦК України,

Outcome: dismissed