Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], за участю третіх сторін [PERSON] та Генічеської державної нотаріальної контори, в якій просила визнати недійсним заповіт [PERSON] від 10 вересня 2007 року, складений на ім'я [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 листопада 2000 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого все належне їй майно вона заповіла позивачу та [PERSON] Після смерті [PERSON], позивач звернулась до Генічеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, їй було відмовлено, у зв'язку з тим, що 10 вересня 2007 року [PERSON] склала інший заповіт, згідно якого все належне їй майно заповіла своїй племінниці [PERSON] Вважає, що заповіт від 10 вересня 2007 року є недійсним, оскільки в момент його складання [PERSON] перебувала в неадекватному стані, внаслідок розвитку літнього склерозу, що призвело до несприйняття дійсності. У зв'язку з наявністю захворювання, [PERSON] перебувала на обстеженні та обліку у терапевта Генічеської ЦРЛ з діагнозом церебральний атеросклероз III ступеня, хронічне порушення мозкового кровообігу, психо-органічний синдром. За таких обставин, позивач вважає, що [PERSON] під час укладення оспорюваного заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними, у зв'язку з чим просила визнати заповіт від 10 вересня 2007 року недійсним. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Просив їх задовольнити в повному об'ємі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно. Свою правову позицію виклав у письмових запереченнях, зі змісту яких вбачається, що позов вважає необґрунтованим, з тих підстав, що позивачем не надано належних доказів того, що [PERSON] в момент складання оскаржуваного заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зазначив, що медична картка [PERSON] містить записи про наявність хвороби починаючи з 2009 року, тобто через два роки після складання заповіту, не надано доказів перебування останньої на обліку у психіатричній лікарні. За таких обставин, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Вказану позицію висловлював у попередніх судових засіданнях. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена. На підставі ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] мала трьох доньок: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. З метою реалізації свого права на розпорядження майном, [PERSON] 20 листопада 2000 року було складено заповіт на випадок своєї смерті, який був посвідчений приватним нотаріусом Генічеського нотаріального округу [PERSON], про що зроблено запис в реєстрі №1371. Згідно змісту вказаного заповіту, [PERSON] заповіла все належне їй майно, де б воно не знаходилось, з чого б воно не складалось, та буде належати їй за законом - [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 15 травня 2012 року серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Генічеського районного управління юстиції у Херсонській області. 01 серпня 2012 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до державного нотаріуса Генічеської державної нотаріальної контори Херсонської області Бернацької Н.Г., із заявами про прийняття спадщини, після померлої [PERSON] Проте, у ході розгляду вищевказаних заяв, було встановлено, що 10 вересня 2007 року [PERSON] склала новий заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Генічеського нотаріального округу Херсонської області [PERSON], про що зроблено запис у реєстрі за №1922. Згідно вказаного заповіту [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла все належне їй майно своїй онучці - [PERSON]. Стаття 1233 Цивільного кодексу України визначає, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч.1 ст. 1234 ЦК України). Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків) повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст.202, ч.2 ст.203 ЦК України). За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилом ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом зацікавленої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається як на підставу визнання заповіту недійсним, що з вересня 2005 року її мати страждала на погану пам'ять, порушення мозкового кровообігу в наслідок мікроінсультів, а в квітні 2007р. [PERSON] перенесла інсульт, у зв'язку з чим остання не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними в той період, коли було підписано заповіт на ім'я [PERSON]. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Як вбачається зі змісту акту комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №161 від 03 березня 2014 року, складеного экспертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, за результатами проведення експертизи, призначеної ухвалою Генічеського районного суду Херсонської області від 16 січня 2014 року, у період часу до якого відноситься складання заповіту (10 вересня 2007р.) [PERSON] виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з психоорганічним синдромом, що істотно впливало на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, обмежуючи цю здатність, у зв'язку з чим [PERSON] у період складання заповіту (10 вересня 2007 р.) не мала необхідного обсягу здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На думку суду, вказаний висновок дає чітку відповідь на поставлене судом запитання, з точки зору предмета і підстав позову та вимог чинного законодавства. Такий висновок свідчить про те, що на момент посвідчення оскаржуваного заповіту, а саме станом на 10 вересня 2007 року, [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказаний висновок посмертної судово-психіатричної експертизи відповідає іншим доказам, що наявні в матеріалах справи, зокрема медичним карткам [PERSON] за 2008-2009рр., з яких вбачається, що останній був поставлений діагноз «Церебральний атеросклероз», та в подальшому поставлений діагноз «Хронічне порушення мозкового кровообігу (ГПМК). Дисциркуляторна енцефалопатія III змішаного ґенезу. Наслідки перенесеного ГПМК у вигляді лівобічного геміпарезу, моторної афазії, психоорганічного синдрому», у тому числі в анамнестичних даних зазначалось, що [PERSON], хворіє гіпертонічною хворобою, та у квітні 2007 року перенесла ГПМК, що призвело до погіршення пам'яті, мови з періодами моторної афазії, явища старечого недоумства; показаннями свідків [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили, що починаючи з 2005 року після перенесених мікроінсультів, [PERSON] почала вести себе неадекватно, тяжко орієнтувалася в календарних датах, іменах рідних, не чітко висловлювала свої думки. У той же час, покази свідків [PERSON] та [PERSON], стосовно того, що [PERSON] на момент складання оскаржуваного заповіту була адекватною, впізнавала людей, орієнтувалася в просторі та часі, нормально спілкувалася, чітко висловлювала думки, спростовуються вищевказаними матеріали справи, а тому не приймаються судом до уваги. За таких обставин, зібрані у справі доказі підтверджують обставину, що [PERSON] в момент складання нею заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, що свідчить про те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, у зв'язку з чим позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved