Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: усунути перешкоди в користуванні власністю - квартирою [ADDRESS] , визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням; судові витрати стягнути з відповідача. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрована разом з дітьми, а також відповідачем, який є її колишнім чоловіком. З 2012 року відповідач фактично в зазначеній квартирі не проживає, не з`являється, його особистих речей в квартирі немає. З моменту реєстрації відповідач квартирою не цікавиться, плату за користування житловим приміщенням та за комунальні послуги не сплачує. При цьому, перешкоди в користуванні житловою площею відповідачу не чинились, він не проживає в квартирі за особистим бажанням. Місцезнаходження відповідача позивачу невідомо. Добровільно знятись з реєстрації за указаною адресою він не бажає. Викладене створює для позивача проблеми щодо сплати надмірних витрат за комунальні послуги, які нараховуються за відповідача. Позивач вважає, що відповідач втратив право користування квартирою внаслідок його відсутності без поважних причин понад шість років, а його реєстрація в зазначеній квартирі перешкоджає позивачу здійснювати своє право власності на неї. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, заперечень, а також відзиву від нього до суду не надходило. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до договору дарування від 21.02.2011, зареєстрованого в реєстрі за №3-304, посвідченого державним нотаріусом Десятої харківської державної нотаріальної контори Полтавською К.С., [PERSON] передала безкоштовно дочці [PERSON] , а [PERSON] прийняла від матері у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №29297449 від 15.03.2011, реєстраційний №3054762, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування р№3-304 від 21.02.2011. Номер запису П-1-20378 в книзі 1. Згідно довідки про зареєстрованих в житловому приміщенні осіб №eaa203a0-8a19-4e02-a7e4-a8855f68aa4b від 04.09.2018, в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] - з 09.02.2011, [PERSON] - з 07.02.2012, [PERSON] , [PERSON] - з 02.04.2011. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2013 розірваний шлюб між [PERSON] і [PERSON] , зареєстрований 15.08.2003 відділом реєстрації актів громадського стану №1 міського управління юстиції, актовий запис 31327. Відповідно до акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 20.10.2017, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 2012 р. фактично не проживає. Вiдповiдно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вiдповiдно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Вiдповiдно до ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Вiдповiдно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Вiдповiдно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верхового суду України від 03.04.1987 №2 «Про практику застосування судами житлового законодавства», за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї житлове приміщення зберігається протягом шести місяців. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верхового суду України від 12.04.1985 №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може біти підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Допитані під час розгляду справи в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , пояснили суду, що з позивачем вони є сусідами, знають одне одного давно, періодично бувають у неї вдома, впродовж останніх декількох років відповідача не бачили, його речей в квартирі немає. Виходячи з викладеного, враховуючи, що позивачу на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , шлюб між сторонами розірваний, а отже відповідач більше не є членом сім`ї позивача, тривалий час в зазначеній квартирі не проживає і не з`являється, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та усунення [PERSON] перешкод в користуваннi квартирою i визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем надані до суду квитанції №№0.0.1143565969.1, 0.0.1143565953.1, 0.0.1143563405.1 від 25.09.2018 про сплату [PERSON] судового збору по даній справі на загальну суму 1409,6 грн. Таким чином, стягненню з вiдповiдача підлягає сплачена позивачем при зверненні до суду сума судового збору в розмірі 1409,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved