Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтувавши свої позовні вимоги тим, що 15 липня 2005 року, у Дзержинському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, про що здійснений відповідний актовий запис № 381. Посилаючись на те, що сторони протягом значного проміжку часу проживають окремо, між ними виникають непорозуміння, сварки та скандали, а також втрату почуття любові та поваги одне до одного, переконана, що подальше збереження шлюбу є неможливим, та є таким, що суперечитиме їх інтересам, у зв`язку із чим просила розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем. Зазначено також, що сторони мають двох спільних дітей, - [PERSON] , 2005 року народження, та [PERSON] , 2009 року народження, спір з приводу місця проживання яких між сторонами відсутній, та діти після розірвання шлюбу залишаться проживати разом з позивачкою. Спільне господарство сторони не ведуть, спільного бюджету не мають, шлюбно-сімейні відносини не підтримують. Спір з приводу розподілу майна та визначення розміру аліментів на утримання дітей між сторонами відсутній. Сторони, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явились. Від позивачки до суду надійшла заява в якій вона позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, розгляд справи просила провести без її участі. Від відповідача до суду надійшла заява в якій він зазначив, що не заперечує проти задоволення позову, та розгляд справи просить провести без його участі. Дослідивши матеріали справи та представлені письмові докази в їх сукупності, суд, в межах заявлених позовних вимог встановив наступне. Згідно із свідоцтвом про шлюб, серія: [NUMBER] , виданим повторно 09 квітня 2010 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, 15 липня 2005 року, у Дзержинському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований шлюб, про що здійснений відповідний актовий запис № 381. В свідоцтві зазначено про те, що після реєстрації шлюбу прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про народження, серія: [NUMBER] , [PERSON] народилась [INFO] , та її батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про народження, серія: [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , та його батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . Сторони протягом значного проміжку часу проживають окремо, між ними виникають непорозуміння, сварки та скандали, вони втратили почуття любові та поваги одне до одного, подальше збереження шлюбу між ними є таким, що суперечитиме їх інтересам. Спір з приводу місця проживання спільних дітей [PERSON] , та [PERSON] , між сторонами відсутній, та діти після розірвання шлюбу залишаться проживати разом з позивачкою. Спільне господарство сторони не ведуть, спільного бюджету не мають, шлюбно-сімейні відносини не підтримують. Спір з приводу розподілу майна та визначення розміру аліментів на утримання дітей між сторонами відсутній. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У зв`язку із наведеним, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачем до суду подана заява, зі змісту якої видно, що останній, позов визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача у зв`язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки, враховуючи їх законність та обґрунтованість. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з наступного. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України закріплено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із цим, враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею за звернення до суду із даним позовом, що становить - 454,00 грн. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню залишкові 50% понесених нею судових витрат у сумі - 454,00 грн.

Outcome: approved