Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] та просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, який було зареєстровано Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №2476, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 12 500,00 грн., що підлягає щорічній індексації відповідно до закону щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. У позові зазначає, що протягом останнього року відносини з відповідачем поступово погіршувались, в результаті чого зникло взаєморозуміння. Будь-які спроби примиритися не дали бажаних результатів, оскільки з відповідачем має різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Подружні відносини припинились в липні 2020 року. Із серпня 2020 року з відповідачем проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Подальше спільне життя і збереження шлюбу, як вказує, є неможливим. Майнових спорів на даний час між сторонами немає. Також просить стягнути з відповідача аліменти на дитину посилаючись на ст.ст. 150, 180, 184 Сімейного кодексу України. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02.03.2021р. відкрито провадження у справі за позовом, вирішено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено судовий розгляд на 31.03.2021р. 29.03.2021р. від позивача надійшла заява про відмову від частини позовних вимог, за якою вказує, що відмовляється від частини позовних вимог у справі №752/1977/21, а саме стосовно стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання малолітньої доньки. Позивач зазначає, що після подання позову до суду між нею та відповідачем був укладений та нотаріально посвідчений договір про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину, в якому сторони визначили розмір та порядок сплати аліментів. 31.03.2021р. розгляд справи не відбувся, з огляду на перебування судді Ольшевської І.О. на лікарняному. 17.05.2021р. від позивача надійшла заява, за якою вона просить суд розглядати позов за її відсутності, вказує, що підтримує вимоги в частині та просить їх задовольнити в частині розірвання шлюбу, а в частині стягнення аліментів підтримує свою заяву про відмову від позовних вимог. Відповідач також подав заяву, згідно з якою просить розглянути справу без його участі, зазначає про те, що позов про розірвання шлюбу визнає та просить його задовольнити. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються позовні вимоги, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Сторони перебувають у шлюбі з 13.11.2013 року, який зареєстровано Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №2476. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 07.06.2017р. Однієї сім`єю мешкали по серпень 2020 року. Причиною звернення позивача до суду з позовом про розірвання шлюбу стало те, що сторони не проживають разом, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх відносин. За вказаних обставин позивач вважає, що шлюб існує лише формально й зберегти сім`ю неможливо. Відповідач підтримує позов і також просить суд розірвати шлюб. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державною полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони не виявили бажання примиритись. Згідно зі ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно з ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України примушування жінки та чоловіки до шлюбу не допускається. Частинами 2, 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. За частиною 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи наведені норми, а також з огляду на те, що в суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягає на розлученні та має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, і що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, а відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу з підстав, що наведені в позові, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів, то суд зазначає наступне. Як вбачається, позивачем подана заява, за якою вона відмовляється від позовних вимог в частині стягнення аліментів, вказуючи про те, що сторонами досягнуто домовленість про розмір та порядок їх сплати, про що укладено відповідний договір, який посвідчено нотаріально. До матеріалів справи надана належним чином засвідчена копія Договору про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину від 11.02.2021р. Даний договір посвідчений нотаріально за номером 88. У відповідності до п. 1 ч. 1 чт. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позовних вимог на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Дослідивши заяву про відмову від позову та матеріали справи, суд вважає за необхідне прийняти відмову від позову та на підставі ст. 255 ЦПК України закрити провадження у справі, оскільки позивач, відповідно до положень ст.ст. 49, 206 ЦПК України відмовилася від позову, підстави для неприйняття такої відмови судом не встановлені і відмова від позову не суперечить вимогам чинного законодавства і не порушує права сторін, наслідки відмови від позову позивачу зрозумілі. Судові витрати підлягають розподілу та стягненню відповідно до ст. 141 та ч. 1 ст. 142 ЦПК України.

Outcome: approved